Мартина Линден
Усмивката ти омагьосва всички
Ще погуби ли ревността на Карстен щастието на Карола?

Превод от немски: Горан Райновски, 2013

chitanka.info

Карала фон Щернберг е влюбена. Барон Карстен фон Холмен е спечелил сърцето й и прави всичко, за да бъде любимата му жена щастлива. Баронът понякога е ревнив, но какво от това — ревнува, значи обича. Или поне така си мисли младата Карла.

Карола фон Щернберг решава да последва любимия си и да се премести заедно с него в родното му място в Северна Германия. Тук, на стотици километри от родния дом на Карола, става ясно какъв човек е Карстен всъщност — мъж с две лица, който не се спира пред нищо, за да опази от други мъже жената, която „притежава“.

Карола фон Щернберг си наля кафе и с чашата в ръка отиде до големия прозорец на офиса си. Замислена, тя се загледа в покривите на околните сгради. Младият мъж, с когото се беше запознала преди обяд, просто не й излизаше от главата. Барон Карстен фон Холмен не само изглеждаше много добре, но беше и неустоимо чаровен. Двамата бяха разменили само няколко думи, но гласът му просто отказваше да излезе от съзнанието й.

Карола въздъхна и се върна обратно на бюрото си. Тя погледна часовника си — още два часа до края на работния ден. Макар че имаше много за вършене, на Карола й се струваше, че времето просто беше спряло. Тя работеше за Бернд Зайц — агент на недвижими имоти, специализирал се в сделки със скъпи жилища за много богати клиенти, и харесваше работата си.

Карола беше започнала тук съвсем случайно. Беше дипломиран икономист и нямаше намерение до края на живота си да се занимава с това, но за момента работата я устройваше.

Този следобед беше сама в офиса. Бернд Зайц беше с клиент в квартал Дегерлох, а секретарката му имаше почивен ден. Карола се занимаваше с това да организира колкото може повече огледи на двустайни апартаменти в Щутгарт за клиент от Америка, който имаше само няколко часа на разположение, за да си избере жилище.

Телефонът звънна и извади Карола от мислите й. Тя вдигна слушалката и се представи.

— Колко хубаво, че точно вие вдигнахте телефона, госпожице Фон Щернберг — чу се гласът на Карстен фон Холмен от другата страна. — Извинявам се, че ви притеснявам, докато сте на работа.

— Изобщо не ме притеснявате, господин Фон Холмен.

— Аз не се обаждам, за да говоря с Бернд, а с вас, госпожице Щернберг — отвърна барон Карстен фон Холмен. — Имате ли планове за тази вечер? Ако ли не, аз бих искал да ви поканя на вечеря, в случай че нямате нищо против, разбира се.

Правилно ли го беше чула? Той искаше да я изведе на вечеря?

— Не… нямам планове — чу се да казва тя. В следващия момент обаче се сети, че имаше уговорка да отиде на кино заедно с приятелката си Юта.

— Чудесно, госпожице Щернберг — каза барон Фон Холмен. — Не познавам Щутгарт добре. Предлагам да се срещнем при стария замък. Със сигурност знам как да стигна до него, хотелът ми е на няколко минути пеш. Чувството ми за ориентация не е особено силно — засмя се той.

— Старият замък е чудесно място за среща — отвърна Карола и прокара ръка през русата си коса, отмятайки я назад.

Защо я беше поканил на вечеря барон Карстен фон Холмен? При срещата им по-рано през деня той не беше показал, че се интересува от нея…

— Какво ще кажете за седем и половина? — предложи Карстен. — Устройва ли ви, госпожице Фон Щернберг?

— Да, разбира се — отвърна Карола.

— Ами тогава до довечера. Радвам се, че ще се срещнем отново — каза младият барон Фон Холмен и затвори.

Карола държеше слушалката в ръка, сякаш забравила, че трябва да я остави обратно на мястото й. Тя пое дълбоко въздух и усети, че сърцето й щеше да изскочи от вълнение. Отне й няколко минути, за да дойде отново на себе си. Карстен фон Холмен я беше поканил на вечеря? Само преди няколко минути Карола беше сигурна, че няма никакъв шанс да се видят отново, а какво се случи…

Юта!

Карола бързо набра номера на приятелката си, която работеше като кредитен консултант в една банка. Преди повече от седмица двете се бяха уговорили да отидат на кино тази вечер.

— Не ми казвай, че е изникнало нещо — чу гласа на Юта Райсман. — Цял ден си мисля за киното и срещата ни и ги очаквах с нетърпение. Като извинение мога да приема само ангажимент с мъж.

Типично за Юта. Приятелката й от години искаше да я събере с някой мъж, но все не й се удаваше.

— Ами всъщност наистина е с мъж — отвърна Карола и й обясни набързо за барон Карстен фон Холмен. — Шефът ми се запознал с него миналата година по време на почивката си и бързо станали приятели.

— С какво се занимава? Как изглежда? Карола, моля те, ако не искаш да ме обидиш, разкажи ми повече за него!

— Семейството му притежава огромно имение в Шлезвиг-Холщайн — отвърна Карола. — Господин Фон Холмен е в Щутгарт само за няколко дни. Той… той изглежда много добре — светъл, висок, добре сложен… със сини очи — Карола усети, че се изчерви. — Казвам ти, Юта, имам чувството, че с тези очи може да стигне до дъното на душата ми. А гласът му… трябва да го чуеш…

— Звучи ми като любов от пръв поглед — каза Юта.

Карола поклати глава.

— Не, той просто ми направи много силно впечатление. Никога преди не съм срещала мъж като него… не че се виждам с кой знае колко много хора напоследък. Нали не ми се сърдиш?

— О, не, много съм ти сърдита, Карола. За да ти простя, утре трябва да ми се обадиш и да ми разкажеш всичко за тази вечер.

— Обещавам.

— Чудесно — отвърна Юта. — И да не скриеш нищо от мен, искам да знам всичко, всяка целувка.

— Няма да има целувки — усмихна се Карола.

— Да, да, знам — отвърна Юта и пожела на приятелката си приятно изкарване на вечерта.

Карола се замисли за думите й и несъзнателно се усмихна. В живота й досега мъжете не бяха имали особено голяма роля. Тя дори не можеше да си спомни някога да е била истински влюбена. Защо този път да е различно? Защо да очаква да се влюби? Не, сигурно с Карстен фон Холмен щяха да прекарат една приятна вечер заедно, а след това всеки щеше да поеме по пътя си и никога да не се видят повече. Все пак той живееше в Шлезвиг-Холщайн, а тя в Щутгарт, деляха ги стотици километри.

Карола започна да разглежда снимките, които бяха на бюрото й. На тях имаше обявени за продажба на къщи. Тя напразно се опита да убеди сама себе си, че тази вечер не беше нищо повече от делова среща с клиент. Карола нямаше търпение да стане седем и половина и й стана още по-трудно да се концентрира върху работата си. Какво да облече, какви обувки да избере, какви бижута…

Какво й ставаше? Самата Карола не можеше да си спомни някога да се беше чувствала така. Дали Юта не беше права? Дали не се беше влюбила в Карстен фон Холмен от пръв поглед? Невъзможно. Такива неща се случваха на другите жени, но не и на нея. Не и на нея.

Карола фон Щернберг пристигна на площада пред замъка малко след седем часа. Тя беше дошла с трамвай, тъй като вечер беше почти невъзможно да се намери място за паркиране в центъра. До срещата имаше още доста време и тя се разходи около новия замък, чиято фасада беше осветена от десетки лампи.

Карола беше отделила много време и внимание, за да се подготви и да изглежда добре тази вечер. Много повече, отколкото би отделила, ако щеше да ходи на кино с Юта. Роклята с цвят на люляк, която носеше, беше купила само преди две седмици и обличаше за първи път. Тя й стоеше като ушита специално за нея, а цветът й беше в хармония със светлата й кожа и дългата й руса коса. Зелените й очи бяха подчертани със сенки и спирала за мигли.

Старият замък се извисяваше от лявата страна на площада. Преди няколко седмици Карола и Юта бяха посетили разкопките под него. След това се бяха качили на една от кулите, където бяха изложени бижута и корони на вютембергските крале.

Младата жена излезе от парка и тръгна към стария замък. Тя не беше минала и половината път до него, когато срещу нея се появи барон Карстен фон Холмен. В ръката си държеше една-единствена роза.

— Радвам се да ви видя отново, госпожице Фон Щернберг — каза баронът, хвана подадената й за поздрав ръка и й подари розата. — Много се радвам, че успяхме да се срещнем — усмихна се той и я огледа. — Изглеждате прекрасно.

— Благодаря за поканата, господин Фон Холмен — отвърна Карола и усети, че се изчерви. За да прикрие смущението си, тя вдигна розата и я помириса. — Ухае чудесно — каза тя.

— Радвам се, че ви харесва — каза барон Фон Холмен. — В наши дни много трудно се намират цветя с естествен аромат. Повечето са изкуствено отгледани. В имението ми в Шлезвиг-Холщайн има прекрасна розова градина. Баба ми е засадила розите в нея малко след сватбата си.

Младият барон не можеше да откъсне поглед от Карола. Още на първата им среща той беше намерил поразителна прилика между нея и първата си съпруга. Само при мисълта за Сандра в гърдите му се надигаше остра пронизваща болка. Колко я беше обичал. Той беше готов да сложи целия свят в краката й…

— Колко ще останете в Щутгарт, господин Фон Холмен? — попита Карола, докато вървяха към замъка.

— За съжаление още утре трябва да отпътувам — отвърна баронът. — Такъв е животът. Това обаче няма да е последното ми посещение в Щутгарт — каза Карстен и уверено хвана ръката й.

Карола усети, че близостта му й беше много приятна. Двамата минаха през пешеходната зона и влязоха в скъпия ресторант, в който Карстен фон Холмен беше залазил маса. Той любезно й помогна да седне.

— Един аперитив? — предложи Карстен, виждайки, че сервитьорът се приближава към тях.

— Едно шери, моля — каза Карола.

Малко по-късно сервитьорът донесе шери за нея и мартини за Карстен.

— Наздраве — каза баронът. — За хубавата вечер тук и сега.

— Наздраве — отвърна с усмивка Карола.

След като поръчаха храната, келнерът донесе като комплимент от заведението малка чиния с различни видове пай и парченца портокал. Малко по-късно им донесоха салата с ягоди и топли гъби.

Карстен фон Холмен й разказа за имението си в Шлезвиг-Холщайн, което беше наследил от баща си и поддържаше и управляваше с помощта на дългогодишния управител на семейните имоти. Основната тема на разговора бяха обучението му по икономика и привързаността му към Шлезвиг-Холщайн.

— Не бих могъл да си представя да живея някъде другаде повече от няколко дни — каза баронът. — Още като дете не можех да си представя, че на света има по-прекрасно място от провинцията, в която съм роден и израснал. Не ми трябва нищо друго.

— Нямате ли желание да посетите и други държави? — попита Карола. — Аз всяка година прекарвам отпуска си във Флорида. Родителите ми имат къща там. Винаги когато имам възможност да пътувам, го правя с удоволствие — каза тя и си взе една гъба. — Откакто баща ми се пенсионира, родителите ми прекарват половината от времето си в Германия, а другата половина — в Америка.

— Аз също пътувам с удоволствие винаги когато имам възможност — каза Карстен. — Преди няколко години например бях в Австралия.

За секунда баронът си представи, че вижда Сандра на плажа — боса и с руси коси, развявани от вятъра. На устните й имаше усмивка.

— Аз също много бих искала да отида в Австралия някой ден. Също и в Нова Зеландия — каза Карола и се усмихна. Тя обаче видя, че баронът се замисли и веднага смени темата. — Тази сутрин господин Зайц спомена за книгата, която майка ви е написала. Аз също се интересувам от антики и история.

— Сега тя работи върху втората си книга. Тя е свързана най-вече с мебели, украшения и произведения на изкуството от XV век. Майка ми е експерт в тази област. Аз за съжаление не разбирам нищо от тази материя. Вкъщи е пълно с антични предмети. Имам чувството, че сме се върнали назад във времето.

Карола не можа да му отговори, тъй като в този момент в ресторанта влязоха двама млади мъже. Единият от тях дойде до тяхната маса.

— Добър вечер — каза той, обръщайки се към Карола. — Колко е малък светът, а, Каро? Не съм и предполагал, че ще те срещна тук.

— Животът е пълен с изненади, Тимо — отвърна тя и запозна Карстен с новодошлия мъж. — С Тимо, господин Вагнер, се познаваме още от ученици — обясни тя и забеляза как по лицето на Карстен фон Холмен сякаш премина сянка.

— Радвам се да се запознаем, господин Вагнер — каза Карстен. Гласът му звучеше хладно и дори някак враждебно.

— Аз също, господин Холмен — отвърна Тимо. — Няма да ви безпокоя повече. Приятна вечер — каза той и отиде на масата, на която приятелят му вече беше седнал.

Възможно ли беше барон Фон Холмен да ревнува? Карола не искаше да повярва на това. Просто нямаше причина. Карола се усмихна.

— Ако й изпратя една от книгите й, дали майка ви ще бъде така добра да ми даде автограф? — попита тя, опитвайки се да смени темата.

— Какви са взаимоотношенията ви с този Тимо Вагнер? — попита Карстен фон Холмен, без да си дава труд да отговори на въпроса й. — Близък приятел ли ви е?

— Не. Познаваме се от много отдавна, но сме просто добри познати.

Карстен се усмихна.

— За майка ми ще е удоволствие да ви даде автограф — каза той, взе чашата си с вино и запретна ръкава на ризата си. Погледът на Карола попадна върху доста голям белег на ръката му. Баронът забеляза погледа й и каза: — Преди няколко години ме ухапа едно голямо куче. Но стига за мен. Нека говорим за вас и семейството ви. С какво се занимаваше баща ви?

— Преди да получи инфаркт преди около две години, беше банкер. А вашето семейство? Освен майка ви, имате ли други роднини? — попита Карола.

— Имам сестра — отвърна Карстен и допря салфетка до устните си. — Елизабет е с осем години по-малка от мен. След две седмици ще стане на двайсет. Преди няколко години претърпя инцидент по време на езда и оттогава не говори.

— Много съжалявам — отвърна Карола.

— Да, ужасно — отвърна Карстен. — Още не мога да си обясня как се случи. Тя язди от малка и е отлична ездачка. Даже се занимаваше професионално и специалистите й предричаха бляскава кариера. Животът обаче е пълен с изненади. След инцидента тя се чувства неуверена и не говори. Десетки психолози полагаха неимоверни усилия да й помогнат, но без успех. И думичка не излиза от устата й — въздъхна Карстен. — Вие имате ли братя или сестри?

— Не, нямам — отвърна Карола и отпи от виното. — Родителите ми не можели да имат собствени деца. Осиновили са ме, когато съм била на около година.

Карстен затаи дъх. И Сандра беше осиновено дете!

— Търсили ли сте биологичните си родители?

— Знам само, че са починали и че нямат живи роднини — отвърна Карола. — Не съм и имала нужда да ги търся. Семейство Фон Щернберг се погрижи да изживея прекрасно детство. Аз съм им признателна и ги обичам с цялото си сърце — с усмивка каза Карола и остави приборите си на ръба на чинията. — Родителите ми са в Маями. Идват си след шест седмици.

— Ще се постарая да съм в Щутгарт, когато си дойдат — каза Карстен. — Много бих искал да се запозная с тях.

— Най-сърдечно ви каня.

— Благодаря — отвърна той. — Тази вечер е много специална за мен, госпожице Фон Щернберг. Тя е началото на прекрасна връзка.

Баронът нежно хвана ръката й и допря пръстите й до устните си.

Карола се почувства като в транс. Погледът му я беше пленил и омагьосал. В продължение на няколко секунди тя буквално забрави къде се намира. Младата жена никога не се беше чувствала така. Тя не искаше барон Фон Холмен да се връща в Шлезвиг-Холщайн и едновременно с това мислеше, че може би щеше да е по-добре никога да не се бяха срещали. Карола се плашеше от самата себе си и властта, която той имаше над нея само с погледа и гласа си. Този страх обаче не я правеше нещастна, а напротив — изпълваше я с необяснима за самата нея радост и топлина.

— Може ли да ви налея — каза той, пускайки ръката й. Карола имаше чувството, че устните и допирът му бяха оставили по кожата й следи, които я караха да диша учестено и да се чувства така, сякаш е на седмото небе. Баронът наля вино. — Да пием за времето, което е пред нас и чиито тайни скоро ще узнаем.

— Наздраве за най-необичайния тост, който съм чувала — с усмивка отвърна Карола, вдигайки чашата си.

— Не е ли истина? — сериозно попита барон Карстен. — Бъдещето ни е загадка за нас. Стъпка по стъпка ние вървим към него и разбираме какво ни е подготвила съдбата.

Карстен се усмихна и сложи ръката си върху нейната. Карола се улови, че допирът му й беше много приятен. Погледът й попадна на розата, която сервитьорът беше сложил във ваза на масата им. Тя искаше да я запази, за да й напомня за срещата им тази вечер.

— Ще ви се обадя утре — каза Карстен.

— Разбира се — каза Карола и написа телефонния си номер.

Баронът се усмихна и сложи листчето в джоба на сакото си. Той поиска сметката и тръгна към хотела си.

Карола го гледаше, докато се загуби от погледа й. Имаше толкова много да разказва на Юта. Възможно ли беше това да е голямата й любов? Младата жена си спомни за докосването му. Тя беше обзета от страст, каквато не беше изпитвала никога досега.

Тази вечер щеше да промени живота й, без значение дали го искаше или не.

— Колко е хубаво отново да си у дома — каза принц Морис фон Науенщайн и пое дълбоко свежия морски въздух, който влизаше през отворените прозорци на бялото му ауди.

Погледът му премина през безбрежните зелени ливади и къщите, покривите на повечето от които бяха в сивкав цвят. Като ръководител на организация за защита на околната среда и животните той беше посетил няколко азиатски страни, пострадали от скорошните наводнения. Последните няколко дни беше в САЩ, където организираше и ръководеше различни проекти за опазване на флората и фауната.

— След напрегнатите седмици, които прекара само в работа, е разбираемо, че се радваш да си отново у дома, Морис — каза с две години по-малкият му брат, който го беше взел от летището. — Сигурно много искаш да се наспиш.

— Наистина съм доста уморен — въздъхна принц Морис. — Каквото и да правим, оказва се, че е капка вода върху горещ камък. Днес спасяваме застрашен вид, а утре той отново е пред изчезване. Светът около нас е толкова крехък, а ние с лека ръка го разрушаваме.

— Колко ще останеш в Науенщайн?

— За съжаление само няколко дни. Всъщност няма да заминавам веднага за чужбина, трябва да отида до Хамбург, имам работа в офиса ни там — каза Морис и погледна към брат си. — Нещо не е наред ли, Кристофър? Още на летището забелязах, че се държиш някак необичайно. Да не е нещо с татко? — попита Морис и сложи ръка на рамото на брат си. — Преди да замина, той ми се оплака, че има проблеми със сърцето. Когато му се обадих преди няколко дни ми каза, че всичко е наред.

— Не, не, всичко е наред с татко, чувства се отлично — каза Кристофър. — Майка също е добре. Става дума за Ровър.

Младият принц спря колата в една отбивка и тъжно погледна в далечината с реещ се поглед. Ровър беше куче — нюфаундленд, което Морис беше получил за шестнайсетия си рожден ден — едно съвсем малко кутре, което забавляваше всички с некоординираните си смешни движения.

— Да не е болен? — попита Морис.

Кристофър поклати глава.

— Татко и нашият лесничей са го намерили застрелян в гората, докато са оглеждали дърветата за сеч наесен.

— Знае ли се кой го е направил? — попита Морис.

Той се сети за лакомствата, които беше донесъл за Ровър от САЩ. Колко много беше искал да го зарадва.

Кристофър повдигна глава.

— Много съжалявам, Морис.

Брат му кимна.

— Къде са го намерили?

— На границата с Холмен — отвърна Кристофър.

— Точно както си и мислех — каза Морис и стисна юмруци. — Обзалагам се, че Карстен го е застрелял. Още днес ще отида при него. Да застреля едно старо куче — голямо геройство, няма що!

— Може да е бил управителят на имението му — предположи Кристофър. — Не бих имал доверие за нищо на този човек — каза той и се облегна назад. — С татко отидохме в Холмен още същия ден. Разбира се, отрекоха да имат нещо общо със случката. Според Карстен е бил бракониер, но както знаеш, в нашите гори от години не са хващали бракониери.

— Ще го накарам да ми каже истината — отвърна Морис.

— Карстен е в Щутгарт. Видях го на летището, докато чекираше багажа си. От няколко седмици често пътува до там.

— Да няма приятелка в Щутгарт?

— И да има, дано тя да осъзнае какъв човек е, докато е време.

— Карстен може да се представи в съвсем различна светлина от това, което всъщност представлява — отвърна принц Морис.

Той се замисли за това как преди три години Карстен фон Холмен се беше опитал да се промъкне в замъка Науенщайн през нощта, защото подозираше, че жена му се е скрила там.

Кристофър запали двигателя и продължи към замъка, до който оставаха още около два километра.

— Още като дете Карстен беше болезнено ревнив — каза Морис. — Това не се е променило до днес. Дори собствената му сестра беше като трън в очите му, защото беше обещаваща млада надежда в конния спорт. Няма да забравя как на едно състезание с коне той ми каза, че Елизабет си е счупила врата и кариерата й в конния спорт е приключила, преди да е започнала. Тогава той беше на деветнайсет, а тя едва на единайсет години.

— Кой знае дали той няма нещо общо с този инцидент — каза Кристофър.

Семействата Науенщайн и Фон Холмен в миналото бяха много близки. Това обаче се беше променило след смъртта на бащата на Карстен.

Пред тях се отвори бялата врата на парка и бялото ауди пое по алеята към централния вход на замъка. Замъкът Науенщайн беше голяма сграда с тухлена фасада, която преди около две години беше ремонтирана и изцяло обновена. Навсякъде около замъка растяха диви рози, а кулите му бяха обвити в бръшлян. Над централния вход стоеше гербът на Науенщайн — лъвска глава с мечове от двете страни.

В приемната на замъка Морис и Кристофър бяха посрещнати от майка им — принцеса Мехтхилд фон Науенщайн. Тя беше дама на средна възраст с елегантна фигура и дълга руса коса.

— Изглеждаш уморен, Морис — каза тя, прегърна сина си и го целуна по челото. — Успя ли да свършиш това, което беше планирал?

— Пътуването беше успешно, майко, доволен съм — отвърна принц Морис и се наведе да погали персийската котка, която се отъркваше галено в крака му. — Ела, Лейди — каза той и я вдигна.

Лейди доволно измърка и когато Морис я пусна обратно на пода, изтича при икономката, която я чакаше до стълбите.

— Май Лейди е гладна — каза Морис.

— Невъзможно — отвърна майка му. — Преди половин час й дадох цяла консерва с котешка храна. Тя яде само най-хубавата.

— Явно котката знае какво иска — каза принц Кристофър.

— Да не си пробвал котешка храна, звучиш доста уверено — пошегува се Морис.

— И да съм, няма да издам тайната си — отвърна с усмивка брат му. — Джентълмените сме дискретни хора.

Карола фон Щернберг стоеше в залата за пристигащи на летището в Щутгарт и чакаше Карстен. През последните седмици той беше идвал няколко пъти при нея. След запознанството й с Карстен животът на Карола се беше променил много. Тя нетърпеливо очакваше часовете, в които можеха да бъдат заедно. Още на втората им среща Карстен беше проявил смелост да прекрачи границата и да я целуне.

Младата жена гледаше с трепет и нетърпение към стъклената врата, от която трябваше да излезе Карстен. Тя беше толкова напрегната, че не забеляза младия мъж зад себе си. Той сложи ръка на рамото й. Карола се стресна и се обърна към него.

— Извинявай, не исках да те уплаша — каза Тимо Вагнер. — Дойдох да посрещна майка ми. Беше за няколко дни в Хамбург.

— А аз чакам приятеля ми — отвърна Карола.

С Тимо не бяха се срещали от онази вечер в ресторанта. И двамата се радваха да се видят отново и докато чакаха си поговориха за случки от миналото и общи приятели.

Барон Фон Холмен влезе в залата за пристигащи. Веднага щом видя Тимо и Карола заедно, лицето му почервеня от ярост. Той си спомни, че това беше младият мъж, когото бяха срещнали в ресторанта. Пак ли тоя! Карстен едва се сдържа да не му посегне. Как си позволяваше отново да разговаря с Карола?!

— Тимо!

Той се обърна.

В този момент Карола видя, че и Карстен беше излязъл. Тя забеляза раздразнението му, но се усмихна и тръгна към него.

— Какво ти е, Карстен? — попита тя, виждайки отблизо зачервеното му от ярост лице.

— Не мога да те гледам как говориш с друг мъж, Карола! — отвърна той и се опита да потисне яда си. — Ако не означаваше толкова много за мен… — той я прегърна. — Липсваше ми — каза Карстен и я целуна.

Карстен и Карола се качиха в колата й и отидоха в хотела, където тя му беше запазила стая. Докато баронът се настаняваше, Карола седна в лоби бара и си поръча капучино. Тази вечер тя беше решила да представи Карстен на родителите си, които се бяха върнали преди дни от Америка. Карола беше сигурна, че те ще одобрят избора й.

— Този твой Карстен не само изглежда добре, но очевидно е и много чаровен — беше казала майка й, когато Карола й беше показала негова снимка.

Младата жена вече не се съмняваше дали това, което изпитваше към Карстен, беше любов. Той беше на първо място в живота й. Работата й и дори приятелството й с Юта бяха останали на заден план. Когато се разделяха и той се връщаше в имението си в Шлезвиг-Холщайн, Карола започваше да брои часовете, които оставаха до следващата им среща. Младата жена дори беше обмисляла възможността да се премести в Олденбург, за да бъде по-близо до Карстен.

Къщата на семейство Щернберг се намираше в щутгартския квартал Габленберг. Кокетната постройка се издигаше сред голяма градина, за която целогодишно се грижеше градинарят на семейството. В зимната градина, чиито стъклени врати през лятото бяха постоянно отворени, имаше лимонови, портокалови, смокинови и бадемови дръвчета. В градината имаше още тенис корт и плувен басейн. Родителите на Карола имаха още двама служители — икономка и нейния съпруг, които се грижеха нищо да не липсва на семейство Щернберг. Когато родителите на Карола бяха в къщата си във Флорида, икономката и мъжът й обсипваха с грижите си само младата дама и се стараеха да угодят на всяко нейно желание.

Карстен беше проучил родителите на Карола. Той беше разбрал, че те имаха повече пари, отколкото някога можеха да похарчат, а Карола беше единствената им наследница. Парите на осиновителите й не бяха основната причина Карстен да се интересува от Карола. Тя много му напомняше на Сандра, особено когато се усмихваше и омагьосваше всички около себе си. Карстен постоянно мислеше за Сандра и не можеше да я забрави въпреки изминалите години.

Мариса и Франк фон Щернберг посрещнаха младия барон, който беше донесъл цветя на домакинята, топло и сърдечно и той беше очарован от отношението им.

— Какъв чудесен млад мъж, Карола — каза икономката Клара, когато двете отидоха в кухнята, за да проверят дали вечерята беше готова. — Пази го, все пак не всеки ден се срещаш с истински барон.

— Така и смятам да направя, Клара — отвърна с усмивка Карола. — Нямам никакво намерение да се разделям с него.

По време на вечерята Карстен и родителите на Карола разговаряха много приятно и непринудено. Баронът им разказа за имението и работата си, похвали се колко добра работа върши управителят на имотите му в Шлезвиг-Холщайн и не пропусна да отбележи колко е щастлив, че винаги когато пътува и отсъства от имението си, с пълно доверие го оставя в ръцете на управителя, знаейки, че може да разчита на него за всичко. Карстен разказа и за починалия си баща, с което събуди искреното съчувствие на Мариса и Франк фон Щернберг.

— Майка ми изпълняваше и все още изпълнява всяко мое желание — каза Карстен. — Баща ми за сметка на това беше по-строг с мен.

— Повечето бащи са „лошите ченгета“ в семейството — пошегува се Карола.

Баща й се усмихна.

— Аз май не влизам в тази графа — каза Франк фон Щернберг. — Не мога да си спомня някога да си ми поискала нещо и аз да не съм го изпълнил на момента.

След вечеря четиримата излязоха на терасата. Родителите на Карола скоро им пожелаха приятна вечер и се оттеглиха в спалнята си, за да дадат възможност на младите да останат сами.

— Преди два дни секретарката на майка ми подаде молба за напускане — каза Карстен фон Холмен. — Предизвестието, което е дала, изтича след две седмици. Какво ще кажеш да работиш за майка ми? — попита баронът и сложи ръка на рамото й.

Предложението му дойде така внезапно за Карола, че тя не знаеше какво да отговори. От много време обмисляше да се премести в Олденбург, но все още не беше сигурна, че е готова да е с Карстен. Когато го нямаше до нея, той много й липсваше, но от друга страна болезнената му ревност я плашеше.

— Защо се колебаеш, Карола? — попита той. — Когато предложих на майка ми ти да й станеш секретарка, тя беше много въодушевена от тази възможност. Ти се интересуваш от областта, в която тя работи, мястото е идеално за теб.

— Ами ако не отговоря на очакванията на майка ти?

— Глупости — отвърна той и й намигна. — Ако поиска, човек може да се научи на всичко — усмихна се Карстен, сложи ръка на рамото й и я погледна. — Не мога повече да прекарвам дните си далеч от теб, Карола. Искам да си до мен ден и нощ, за да чувам гласа и да усещам аромата ти… не разбираш ли колко много означаваш за мен?

— Знам, че ме обичаш, Карстен. Аз също те обичам — отвърна смутено тя.

Карстен я прегърна.

— Карола, нужна си ми като въздуха, който дишам, за да живея. Ти си светлината в живота ми. Не мога да живея повече без теб.

Карола усети, че краката й се подкосяват. Преди да успее да каже нещо, той я притисна към себе си и я целуна толкова страстно и силно, че всички думи изчезнаха от съзнанието й. Тя обожаваше докосването му, прегръдката му и усещането, че е неин. Само неин завинаги. Карола искаше да прекара всяка оставаща минута от живота си с този човек. Дори той да я оковеше с ревността си, това щяха да са окови от злато, окови на любов и страст.

Карстен усети как колебанието й бързо изчезна. С нея в живота му отново щеше да се върне Сандра. Сандра, която Карстен беше решен никога повече да не изпусне. Сърцето на Карола щеше да принадлежи само и единствено на него. Младият барон щеше да се погрижи за това. Той знаеше как. Карстен импулсивно я дръпна отново към себе си и обсипа лицето й с целувки.

Четири седмици по-късно Карола фон Щернберг и Карстен фон Холмен пътуваха заедно към Шлезвиг-Холщайн. Те бяха тръгнали от Щутгарт с нейната кола рано сутринта и вече бяха подминали Хамбург. Раздялата с родителите й и с Юта никак не беше лесна, но Карола щеше да ги посети през есента.

— Надявам се да си наясно в какво приключение се впускаш, Каро — каза й Юта при последната им среща. — Ще ми липсваш, но след като знам, че ще си щастлива, не ми остава нищо друго, освен да очаквам следващата ни среща.

Двете си бяха обещали да се чуват всеки ден и Карола беше решена да спази обещанието си.

— Дано това да не е грешка, мила моя — каза й баща й, след като я прегърна за сбогом. — Намирам приятеля ти за много симпатичен, но имай предвид, че ти все още не знаеш какъв човек е, досега си виждала само добрата му страна. Обещай ми, че ако нещо в отношенията ви не е наред, ти няма да се поколебаеш да си тръгнеш от Холмен, дори при най-малкото съмнение в общото ви бъдеще.

Карола беше обещала да послуша съвета му. Тя за нищо на света не искаше да тревожи баща си, по какъвто и да е повод. Младата жена обаче беше напълно сигурна, че бъдещето й беше свързано само и единствено с Карстен. Какво повече можеше да иска от мъжа до себе си, освен безграничната и безрезервна любов, която й даваше?

— Затвори очи, мила — каза Карстен фон Холмен, когато вече почти бяха стигнали в имението.

Карола удовлетвори желанието му, преливаща от вълнение и трепетно очакване. Усети, че се отклониха от пътя, който водеше към Кил, и завиха надясно. Отнякъде се чуваше блеене на овце. Излая куче. Карстен отново зави. Въздухът ухаеше на прясно окосена трева и жасмин. Асфалтовият път свърши и те продължиха по алея, постлана с чакъл.

— Не отваряй още очи — каза Карстен, слезе от колата и отвори вратата й. Той се наведе над нея, откопча предпазния колан и хвана ръката й. — Внимавай да не удариш главата си — каза баронът, помагайки й да слезе от колата.

Карола слезе с негова помощ. Тя вдигна лице и усети последните слънчеви лъчи.

— А сега отвори очи — каза Карстен и сложи ръка на кръста й. Първото, което младата жена видя, след като отвори очи, беше снежнобяла сграда с висока кула, върху която щъркели си бяха направили гнездо. Двойна стълба водеше до централния вход на къщата. Рамките на прозорците, в които се отразяваше светлината на залязващото слънце, бяха от черно дърво.

Малко встрани от голямата къща, скрита сред високи кестени, имаше още една бяла сграда. Тя беше едноетажна и не изглеждаше добре поддържана. Покритият със сиви плочи покрив очевидно се нуждаеше от спешен ремонт. В тази къща живееха хората от персонала. Карстен й беше обяснил, че дядо му е построил тази сграда, за да осигури на семейството си уединение и спокойствие от любопитните погледи на обслужващия персонал.

— Е, какво ще кажеш? — гордо попита Карстен. — Как ти се струва бъдещият ти дом?

— Чудя се къде ще живея, при положение че ще съм секретарка на майка ти — при вас или в къщата за персонала?

— Ще трябва да помисля по този въпрос — каза с усмивка той и посочи входа на къщата. — Майка ми трябва да е тук — каза той и хвана ръката й, повеждайки я натам.

Дагмар фон Холмен веднага забеляза колко много Карола приличаше на починалата й снаха.

— Добре дошли в Холмен, госпожице Фон Щернберг — каза тя и й подаде ръка за поздрав. — Карстен постоянно говори за вас. Аз на практика зная толкова много, че имам чувството, че се познаваме от години.

— Благодаря за топлото посрещане, госпожо Фон Холмен — отвърна Карола. Майката на Карстен й допадна още от първия миг, в който се запознаха. Силното й и сърдечно ръкостискане й хареса. Баронесата беше нисичка жена — с една глава по-ниска от сина си. Чертите на лицата им обаче си приличаха поразително, а цветът на очите и косите им бяха абсолютно еднакви.

— Радвам се, че ще мога да работя с вас — каза Дагмар фон Холмен. — При положение че се интересувате от старинни предмети, работата няма да ви се стори скучна или безинтересна.

Баронесата покани Карола в облицованата с дъбова ламперия приемна на къщата. Срещу покритите с тъмен килим стълби имаше две кресла, които изглеждаха много удобни, и една маса, върху която имаше няколко книги. Картините на стената изобразяваха езерото Остенде от различни ъгли.

Дагмар фон Холмен представи Карола на персонала. Освен управителя на имението той включваше и една готвачка и две домашни помощници. Те също веднага забелязаха поразителната прилика между Карола и починалата съпруга на младия барон.

Карстен заведе Карола в стаята, която беше приготвена специално за нея. Тя беше на втория етаж на къщата и имаше малък балкон. Сандра беше живяла в тази стая преди сватбата им.

Карола бързо се почувства уютно и почти като у дома си тук. Обстановката в стаята много й допадна — мебелите от XVIII век, тапетите и картината, изобразяваща деца, които си играят в имението, й се сториха прекрасни. Тя не подозираше, че картината скриваше малка врата.

— Харесва ли ти твоето царство? — попита Карстен.

— Стаята е прекрасна — отвърна тя.

На вечеря Карола се запозна със сестрата на Карстен, Елизабет фон Холмен. Тя беше бледо младо момиче, чийто стеснителен поглед някак докосна душата на Карола. Карола остана с впечатлението, че Елизабет беше човек, свикнал да живее в нечия сянка. Карстен беше разказал на Карола, че сестра му не е общителна и в повечето случаи дори се храни в стаята си, която също се намираше на втория етаж на имението.

Нито Карстен, нито майка му показваха, че обръщат каквото и да било внимание на присъствието на Елизабет в стаята. Младото момиче през цялото време стоеше изолирано и не вдигна поглед от чинията си.

След вечеря Карола отиде в стаята си, за да си вземе якето. Карстен изкара колата си от гаража и я паркира пред къщата, чакайки Карола. След няколко минути тя дойде, двамата се качиха в колата и отидоха на плажа. Там те събуха обувките си и тръгнаха по топлия пясък весели и безгрижни като деца, измъкнали се от зоркия поглед на родителите си. Мирисът на море и шумът на вълните изпълваха всичко наоколо.

Карола вдиша дълбоко от свежия морски въздух. В далечината се виждаше кораб, чиито светлини блестяха в тъмнината. Вдясно от тях плажът преминаваше във висока стръмна скала.

— Какво прекрасно място — каза Карола, докато вървяха по плажа, хванати ръка за ръка.

Младият барон погледна нагоре към небето.

— Има нещо, което трябва да ти кажа, мила моя — каза той. — По-добре е да го чуеш от мен, отколкото от някой друг.

Карстен спря и нервно прокара ръка през косата си.

— Какво е то? — погледна го в очите Карола.

Той пое дълбоко въздух.

— Моля те, не ми се сърди за това, че не съм ти го казал по-рано. Просто все не успявах да намеря подходящия момент. Карола, аз вече бях женен веднъж.

Младата жена неволно направи крачка назад.

— Наистина трябваше да ми кажеш много по-рано. Разведени ли сте?

Карстен поклати глава.

— Не, не сме разведени. Аз не одобрявам развода, за мен бракът е свещен съюз, който не може да бъде разрушен с подписи върху документи. Сандра загуби живота си трагично. Оттогава минаха три години. През първите месеци след смъртта й аз бях като в транс. Не можех да приема мисълта, че никога повече няма да видя любимата си жена… — той отново прокара ръка през косата си. — Сандра много приличаше на теб, мила моя. Когато те видях за първи път, помислих, че имам халюцинация.

„Вечерта на изненадите“ — помисли си Карола. Тя не можеше да му се сърди, че й казваше за починалата си жена чак сега — едва ли му беше лесно да засегне тази тема. Въпреки всичко обаче Карола се чувстваше измамена и предадена от него. В кого се беше влюбил той — в нея или в образа на починалата си съпруга?

— Къде се запознахте? — попита Карола, опитвайки се да звучи спокойно.

— В Австралия — отвърна той. — Сандра беше отгледана там от свои роднини. Родителите й са починали, когато е била много малка. Беше любов от пръв поглед.

Още нещо общо, което имаха със Сандра — и двете бяха загубили родителите си много рано.

— Колко дълго бяхте женени?

— Почти две години. Ние… по дяволите! — извика младият барон, взе камък и го хвърли по едно кафяво куче, което тичаше по плажа. То излая жално и изчезна между храстите. — Мразя, когато някакви помияри се появяват изневиделица!

— Но кучето не ни е направило нищо! — възкликна Карола.

Карстен нави ръкава си и й показа белега на китката си.

— И аз така си мислех, докато едно такова не ме захапа. А изглеждаше толкова мило и добро. Не трябва да ги пускат без надзор!

Карола докосна ръката му.

— Моля те, не се ядосвай, Карстен.

Той я погледна и я целуна нежно.

— Сърдиш ли ми се за това, че не ти бях казал за първия си брак, мила моя? Аз… страхувах се да не те загубя. Ти означаваш толкова много за мен, Карола — каза Карстен и я притисна до себе си.

— Не, не ти се сърдя — отвърна тя. — Само че искам да ми обещаеш, че за в бъдеще няма да криеш нищо от мен, Карстен. Ако е писано да бъдем заедно и сме един за друг…

Той не я остави да довърши, а я целуна. Карола не можеше да спре да мисли за всичко случило се тази вечер. Защо не й беше казал по-рано? Можеше ли да му вярва? Ами ако криеше и още нещо? Карола обаче си наложи да не се поддава на тези мисли. Карстен я обичаше и това беше най-важното. Тук и сега.

Времето минаваше, а Карола продължаваше да се чувства прекрасно в имението Холмен, където всички изпълняваха всяко нейно желание. Майката на Карстен се оказа чудесен работодател. Тя виждаше в Карола не толкова своя секретарка, колкото бъдещата си снаха. Двете прекарваха дълги часове в разговори за античните предмети и безбройните пътувания по целия свят, които Дагмар Холмен беше предприемала. След смъртта на Сандра обаче майката на Карстен почти не беше напускала имението.

Карола много искаше да я попита каква е причината за това, но изпитваше неудобство, което надделяваше над любопитството й. Дагмар фон Холмен почти не говореше за снаха си, макар Карстен няколко пъти да беше споменавал, че тя много я е обичала. Карола реши, че случилото се със Сандра със сигурност е много болезнено за майка му, и реши да не повдига темата.

Елизабет фон Холмен почти не се появяваше. След първата вечеря на Карола в имението сестрата на Карстен не се беше хранила в трапезарията заедно с тях нито веднъж. Младата жена живееше усамотена в стаята си. Карола я беше виждала няколко пъти да се разхожда в парка и веднъж на плажа, където беше застанала неподвижна и гледаше водата, без да помръдне с часове.

— Понякога ми се струва, че Карстен и майка му буквално са забравили за съществуването на Елизабет — каза Карола на Юта в един от телефонните им разговори. — Елизабет рисува прекрасни картини. Една от тях е в къщата за персонала — подарила я на управителя на имението за Коледа. В кабинета на майка й няма нито една нейна картина.

— Явно тя контактува много повече с персонала, отколкото с брат си и майка си — каза Юта. — Сигурно нещо се е случило в миналото. Питай приятеля си.

— Карстен избягва да говори за сестра си.

— Разбирам. Въпреки това мисля, че би било добре да разбереш каква е причината за държанието й и отношението на роднините й към нея. Аз лично бих го направила.

Карола се усмихна.

— Ще го попитам, когато имам възможност за това — обеща тя. — Ти ме познаваш, Юта, любопитна е второто ми име. Поне майка ми смята така.

— Трябва да ти кажа, че има право — отвърна Юта.

Барон Карстен фон Холмен отдели много време, за да покаже на Карола не само имението, но и голяма част от Шлезвиг-Холщайн. Двамата използваха всяка свободна минута за излети и разходки. Карола посети градове, в които никога не беше ходила досега — Олденбург, Шлезвиг, Капели и Екернфьорде. През уикендите те ходиха и до Дания.

Този следобед Карола беше освободена от работа, тъй като Дагмар фон Холмен имаше час при лекаря си. Карстен и управителят на имението се занимаваха с ливадите, на които пасяха конете и кравите на стопанството. Карола реши да използва възможността да разгледа книгите в библиотеката на Холмен. Досега тя не беше намерила време за това.

Когато Карстен се прибра у дома, той завари Карола до една карта на околността, която беше разтворила на масата до камината на библиотеката. Баронът нежно сложи ръка на рамото й.

— Радвам се, че се интересуваш от Шлезвиг-Холщайн, мила моя — каза той.

Карола го погледна.

— Изглеждаш ми уморен, Карстен — каза тя и докосна рамото му.

— Възможно е — каза той и вдигна рамене.

— Никога не си ми разказвал за Науенщайн — каза Карола и показа замъка на картата. — Те са ни съседи. Има ли връзка между родовете ви? Ти… — Карола млъкна, защото забеляза, че лицето на приятеля й изведнъж придоби напрегнат и ядосан вид.

— Не искам да говоря за тях — отговори Карстен. — Семейство Науенщайн може да са ни съседи, но с тях живеем в различни светове. С тях нямаме нито приятелски, нито бизнес взаимоотношения.

Хладният му тон подсказа на Карола, че не трябва да задава повече въпроси за семейство Науенщайн.

— Искаш ли да отидем да се поразходим — предложи тя. — В случай че не си твърде уморен, разбира се.

— За разходка с теб никога няма да съм твърде уморен — усмихнат отвърна той и я целуна по челото. — Дай ми десет минути да се преоблека — каза Карстен и бързо излезе от библиотеката.

Карола прибра картата, откъдето я беше взела, погледна затворената врата и се замисли защо Карстен мразеше толкова много семейство Науенщайн. От това, което й каза, Карола разбра, че към тях баронът изпитваше само и единствено омраза и ненавист. На какво ли се дължеше това?

Карола усещаше, че Карстен крие от нея много неща. Той й беше обещал за в бъдеще да бъде напълно искрен с нея, но младата жена знаеше, че приятелят й имаше твърде много тайни, които отказваше да сподели. Понякога Карола го усещаше като напълно чужд човек, макар никога досега да не се беше съмнявала в любовта му към нея. Всъщност кого обичаше той — Карола или починалата си съпруга Сандра? Не, Карола знаеше, че е по-добре да не мисли за това. Карстен я носеше на ръце и изпълняваше всяко нейно желание. Тя нямаше причина да не му вярва.

На вечеря Дагмар фон Холмен и Карола разбраха, че Карстен трябваше рано на следващата сутрин да отиде в Хамбург, за да се срещне с директора на завод за производство на машини, който бързаше, понеже по-късно през деня щеше да пътува за Мюнхен. Карстен щеше да използва възможността, за да се срещне и с доставчик на хранителни стоки.

— Утре ще бъде дълъг ден за мен, Карола — каза й той, когато останаха сами в стаята й. — Съгласна ли си да ти се обаждам, когато мога?

— Разбира се — каза тя и го прегърна. — Денят без теб и за мен ще е много дълъг.

— Ще ти донеса нещо хубаво от Хамбург — обеща Карстен и силно я прегърна.

Елизабет фон Холмен се качи по стълбите до втория етаж. Тя видя Карола и брат си, които се целуваха. Остана неподвижна за няколко секунди, след което тихо мина по коридора и отиде в стаята си. Тя затвори вратата, облегна се на нея и заплака.

Преди да си легне, Карола излезе на балкона за няколко минути. Лятната вечер беше приятно топла и спокойна, огласяна само от веселата песен на славей.

Малко след полунощ Карола се събуди от някакъв шум. След няколкосекундно търсене намери ключа на нощната лампа и я запали. Едва отворила очи, тя видя, че на нощното й шкафче имаше малко ковчеже от черно лъскаво дърво. То беше обковано с красиви месингови орнаменти.

Карола взе ковчежето. Когато го докосна, усети остра пронизваща болка в сърцето. Остана неподвижна в леглото си с ковчежето в ръка за няколко секунди, след което се опомни и вдигна капака му.

Вътре очевидно нямаше нищо поне на пръв поглед. Карола обаче го огледа внимателно и видя, че от вътрешната страна на дъното му имаше малка издатина. Тя я натисна и се оказа, че ковчежето е с двойно дъно. От малката кухина тя извади златна верижка. На нея имаше окачен златен полумесец, а на задната му страна беше поставен лунен камък с гравирано върху него нейното име.

Карола затвори ковчежето и го остави обратно на нощното шкафче. Искаше й се да отиде в стаята на приятеля си и да му благодари за чудесния подарък, но видя, че беше станало вече много късно и реши да го отложи за следващия ден. Карола угаси лампата и заспа, мислейки си за Карстен.

В сънищата й тази нощ обаче беше не барон Фон Холмен, а малко момиче, което стоеше на един хълм и гледаше луната.

Принц Морис фон Науенщайн влезе в просторната кухня на замъка, където Агнес Шмид, която работеше за семейството от преди той да се роди, отваряше кутия котешка храна за Лейди. Котката измяука и още щом видя Агнес да слага чинийката на земята, лакомо се нахвърли на храната в нея.

— Ако я види някой непознат, ще си каже, че бедното коте не е яло от дни — усмихна се принц Морис.

— Надявам се Организацията за защита на животните да не разбере за това — усмихна се готвачката. — Какво ви води насам?

— Вашият сладкиш с кокос — отвърна принц Морис. — Утре заминавам за Берлин за три дни и бих искал да ми приготвите от него.

— Има няколко готови, които съм замразила във фризера. Ще ги извадя, за да са готови — каза готвачката и отиде до мивката, за да измие ръцете си.

С крайчеца на окото си тя видя, че Морис отвори хладилника и извади оттам кутийка с крем карамел.

— Ами обядът? — попита готвачката.

— Не сте ме видели да вземам крем карамела — усмихна се принц Морис, взе кутийката и отиде в кабинета си. Той седна на бюрото и с удоволствие започна да яде от вкусния десерт. Младият мъж много обичаше да си взема тайно неща от хладилника. Това му напомняше времето, когато беше малко момче.

Днес семейство Фон Науенщайн щеше да обядва на терасата на замъка, която беше обградена с невисока каменна стена. Две стълбища водеха надолу към парка, където гордо се разхождаха няколко пауна.

— Днес на плажа видях младата дама, която Карстен е довел в Холмен — каза принц Кристофър фон Науенщайн.

— А самият Карстен не беше ли там? — учудено попита брат му. — Според мен първото нещо, което той ще направи с жената, в която се влюби след Сандра, е да я окове във вериги.

Кристофър поклати глава.

— Някой трябва да отвори очите на тази млада дама — замислено каза Кристофър.

— Не, Кристофър, ние няма да се намесваме! — каза строго баща му принц Фредерик фон Науенщайн.

— Ами ако свърши като Сандра? — попита Морис.

Баща му го погледна.

— Напълно ви разбирам, Морис. С брат ти сте чудесни момчета, но от мен знайте — не можете да спасите целия свят, нито да го направите по-добър. Макар че ти няма да се откажеш да опитваш, нали — усмихна се той и намигна на сина си.

Принцът беше много горд с работата на по-големия си син и още от самото начало, когато младият принц реши да отдаде силите си на борбата за защита на природата и животните, му оказваше пълна и безрезервна подкрепа.

— Доколкото разбрах, Дагмар е назначила момичето за своя секретарка — каза съпругата на принца. — Само като си помисля, че семействата ни бяха толкова близки до не толкова отдавна. Ние двете с Дагмар се разбирахме отлично.

Мъжът й кимна.

— Торвалд фон Холмен беше сред най-добрите ми приятели. Той обаче си отиде, когато Карстен беше само на двайсет и една и все още имаше нужда от твърдата ръка на баща си. Дагмар много го разглези.

— А само няколко седмици след смъртта на баща му се случи нещастието със сестра му Елизабет — замислено каза принцеса Мехтхилд. Тя си спомни, че момичето прекара няколко седмици в кома. Лекарите почти бяха загубили надежда, че ще се събуди отново, но най-неочаквано тя беше отворила очи и се беше възстановила за неочаквано кратко време.

— Това са само предположения, Кристофър — отвърна баща му. — Едва ли някога ще разберем какво е довело до тази ужасна случка с Елизабет. Дори тя да знае, няма как да ни каже.

— Спокойно може да го напише — каза Морис. — Явно обаче и тя не иска да си спомня за това.

— Не забравяй колко дълго беше в кома, Морис. Може би горкото дете не може да си спомни нищо от този ден — каза майка му. — Иска ми се да можех да се погрижа за бедното момиче. Откакто баща й почина, Дагмар обръща внимание само и единствено на сина си.

Принц Морис размисли над думите на майка си по време на разходката си по плажа в късния следобед. След това обаче остави мислите за Елизабет фон Холмен настрана, защото трябваше да се съсредоточи върху новия си проект. Все още липсваха спонсори и инвеститори и той трябваше да намери решение на този сериозен проблем при пътуването си в Берлин.

Морис се беше улисал в мислите си и не беше забелязал колко далеч бе стигнал. Изведнъж видя белите камъни, които маркираха границата на имота им с този на семейство Фон Холмен. Принцът погледна към старата запусната мелница, в която той, Кристофър и Карстен често играеха като малки. Родителите им бяха забранили да играят в старата сграда, но те постоянно нарушаваха забраната.

На една от стените на мелницата беше подпряно старо червено колело, което сякаш стоеше там от години.

Принц Морис се приближи до мелницата. С гръб към него стоеше млада дама, която правеше снимки на старата сграда. Младият принц предположи, че това е жената, за която брат му беше разказал на обяд.

— Здравейте — каза той, внимавайки да не я уплаши.

Тя се обърна.

— Здравейте — усмихна се Карола.

Морис остана смаян. В първия момент си помисли, че пред него стоеше Сандра от плът и кръв. Нейната усмивка беше също толкова красива като на тази млада жена.

— Позволете ми да се представя — каза принцът. — Аз съм Морис фон Науенщайн.

— Карола фон Щернберг — представи се тя, премести фотоапарата от дясната в лявата си ръка и му я подаде за поздрав. — От дни използвам всяка свободна минута, за да снимам — каза тя. — Постоянно откривам нови и нови места, които искам да запечатам с обектива.

— Явно ви харесва тук, госпожице Фон Щернберг — усмихна се Морис.

— Да, прекрасно е — отвърна Карола. Морис й стана симпатичен от първия момент, в който го видя. Тя прецени, че принцът е в средата на двайсетте си години. Късата му тъмна коса подхождаше на мъжественото лице и кафявите му очи. Принцът беше облечен небрежно, но много стилно и елегантно.

— Доколкото разбрах, вие сте новата секретарка на госпожа Фон Холмен — каза Морис. Той се улови, че не можеше да свали поглед от тази жена. Принцът с удоволствие би я опознал по-добре, но знаеше, че това не е възможно. От няколко години отношенията между семействата Фон Холмен и Фон Науенщайн бяха много обтегнати.

— Да, работата ми доставя голямо удоволствие — отвърна Карола, поглеждайки към старата мелница. — Аз дори не трябва да съм тук сега — каза тя. — Карстен… искам да кажа господин Фон Холмен ме предупреди да не преминавам границата. Мелницата обаче толкова ми хареса… вие можете спокойно да ме обвините в навлизане в чужда собственост, принц Науенщайн.

— Бъдете спокойна, госпожице Фон Щернберг, от наша страна нямате повод за притеснение. Съпругата на Карстен също често идваше тук. — „Как може две жени, които нямат нищо общо една с друга, да си приличат толкова много?“ — помисли си Морис, гледайки към Карола. Сандра и Карола фон Щернберг спокойно можеха да бъдат сестри, толкова много прилики имаше помежду им.

— Познавахте ли добре Сандра фон Холмен? — попита Карола.

Защо да не й кажеше истината? Защо да не я научеше?

— Бих казал, че със Сандра ни свързваше приятелство — отвърна Морис и си спомни колко често съпругата на Карстен беше изплаквала душата си пред него. — Самоубийството й много ни натъжи.

Карола го погледна смаяно.

— Самоубийство? — едва успя да изрече тя. Карстен й беше казал, че е починала при инцидент!

— Не знаехте ли за това? — попита принц Морис.

— Не — поклати глава тя. — Къде е станало?

— Скочи от скалите на брега.

— Не е ли възможно да е било нещастен случай… да се е подхлъзнала?

— Сандра познаваше всеки сантиметър от брега като дланта на ръката си. Според нас е било самоубийство. Според полицията също.

Морис затвори очи за няколко секунди.

— Брат ми и аз намерихме Сандра на брега — каза той. — Установи се, че е била мъртва от няколко часа. Случило се е през нощта.

— А защо?

„Имаше повече от основателни причини“ — помисли си Морис.

— Сандра страдаше от тежки депресии — каза той й пое дълбоко въздух. — Не бих искал да правя предположения или дори да говоря повече за това. Може би е най-добре да попитате господин Фон Холмен.

Карола кимна и погледна часовника си.

— И бездруго ми е време да се връщам — каза тя. — Карстен е в Хамбург. Обади ми се оттам и ми каза, че ще си е у дома около шест часа.

— Господин Фон Холмен е доста нетърпелив мъж. Най-добре ще е да не го карате да чака — каза Морис. — Ще се радвам да се срещнем отново, госпожице Фон Щернберг.

— Защо не — усмихна се Карола. — Все пак сме съседи, много вероятно е да се видим пак.

Младата жена сложи фотоапарата в чантата си и отиде към колелото си.

— Довиждане — каза тя и тръгна през белите камъни. Когато се обърна, видя, че Морис все още гледаше след нея. Той забеляза погледа й и й махна.

Смъртта на Сандра не излизаше от главата на Карола. Инцидент ли беше? Можеше ли полицията да греши? Карстен смяташе, че е било нещастен случай. Дали наистина вярваше в това, или просто криеше нещо от нея?

Карстен със сигурност нямаше да се зарадва на новината, че Карола се е срещнала с принц Морис. Да му кажеше ли изобщо? Тя не искаше да крие нищо от него или да има тайни. Ако искаха любовта им да има бъдеще, трябваше да си казват всичко.

Тази вечер Карола реши, че трябва да разговаря с приятеля си веднага след вечеря. Дагмар фон Холмен им пожела лека нощ и се оттегли в спалнята си. Карстен беше споменал на Карола, че майка му страда от проблеми със съня и взема приспивателни. Двамата излязоха в парка, хванати за ръка. Карола се загледа в тъмните прозорци на имението и видя, че свети само в стаята на Елизабет.

— Не успях да ти благодаря за прекрасния подарък, мили мой — каза Карола. — Ковчежето е прекрасно. Бързо разбрах, че е с двойно дъно и намерих верижката — усмихна се Карола, дръпна шала си и му показа верижката с полумесеца на врата си. — Явно умееш да изненадваш приятно.

Карстен фон Холмен беше изненадан и едновременно с това ужасен от чутото току-що. Съпругата му имаше черно ковчеже, което никой не беше виждал след смъртта й. Освен това Карстен никога не беше виждал тази верижка. Той хвана полумесеца и го разгледа.

— Харесва ли ти? — попита той, след като се окопити.

— Да — отвърна тя и хвана ръката му. — Студено ли ти е, Карстен? Пръстите ти са ледени.

— Не, всичко е наред.

— А защо си гравирал само моето име, а не и твоето?

На златния полумесец е гравирано името на Карола? Кой може да го е направил? Карстен затвори очи и преброи до десет наум.

— Глупаво от моя страна, нали? — каза той и я притисна към себе си. — Това обаче трябва да ти покаже колко много те обичам, мила моя. Ти си в мислите ми ден и нощ, Карола. Ти и само ти.

— Толкова много ли означавам за теб? — вгледа се в очите му тя и в следващия момент сякаш видя пред себе си Морис фон Науенщайн, който й шепнеше нещо. Карола веднага си наложи да не мисли за него.

— Какво ти е? — попита Карстен, забелязал смущението й.

— Нищо — отвърна тя и реши да не му разказва за срещата с Морис. Имаше време и за това.

— Иска ми се да бях поет, за да опиша любовта си към теб с най-красивите думи, мила моя — каза Карстен. — Нищо не може да застане на пътя на любовта ни — погледна я в очите той и я прегърна толкова силно, че тя едва успя да си поеме дъх. — Нищо няма да ни раздели, мила моя. Аз ще се погрижа за това — каза Карстен и страстно я целуна.

Карола си легна малко преди полунощ. Тя дълго не можа да заспи, мислейки за срещата си с принц Морис и предполагаемото самоубийство на Сандра. Карола се питаше какво беше предизвикало депресиите й. Искала е да се върне в Австралия или е била нещастна в брака си с Карстен? Възможно ли беше омразата на Карстен към семейство Науенщайн да е свързана със Сандра и смъртта й? Дали не я е ревнувал от Морис?

Когато Карола най-после заспа, й се присъниха две малки момиченца, които си играеха на една поляна. Едното беше малко по-голямо. И двете имаха сини очи и руса коса. Децата държаха по едно ковчеже. От тях те извадиха златни верижки. На верижката на по-голямото момиче беше гравирано името на Карола, а на другото — на Сандра.

Една голяма ръка взе по-голямото момиче и го отнесе. По-малкото тръгна след него, но малките му крачета не издържаха дълго и то седна на поляната само…

— Сандра!

Карола се събуди от собствения си писък. Объркана, тя се изправи и погледна през прозореца. Зад завесите се процеждаше първата дневна светлина. Сърцето й щеше да изскочи от гърдите. Карола се чувстваше съкрушена. Тя усещаше някаква носталгия, която не можеше да си обясни.

Карола откопча верижката. Малко по малко младата жена се успокои. Тя се замисли дали трябва да сподели съня си с Карстен, но се сети, че той не беше от хората, които вярват на сънища. Не беше само това. Тя усети, че се страхува да му каже за съня си.

Младата жена затвори очи и се опита да си припомни целия този сън от начало до край. Тя се запита чия ли беше голямата ръка, която раздели по-голямото от по-малкото момиче. Тя отново докосна верижката, сякаш се страхуваше да не я открадне някой.

На следващия ден Карола успя да види Карстен съвсем за кратко само на закуска и на обяд. Баронът прекара целия предобед в конюшните, защото местният ветеринар беше дошъл на посещение. След обяд Карстен провери доставките и фактурите за тях. Това беше работа, която не искаше да оставя на управителя на имението.

Дагмар Холмен и Карола работиха до около четири следобед по нова глава от книгата й, след което двете пиха кафе заедно. Дагмар отиде в Олденбург, а Карола реши да използва свободното време, за да посети църквата и гробището на близкото село, където беше погребана Сандра. На Карола й се струваше, че там ще успее да разбере защо младата жена е посегнала на живота си.

Досега Карола беше ходила два пъти в църквата в селото с Карстен и майка му. В Холмен беше традиция в неделя да се присъства на службата. Карола нямаше нищо против този обичай, дори й беше приятно да ходи в храма.

Селската църква беше почти празна — в нея имаше само две възрастни жени. Карола тихо влезе и отиде до олтара, до който имаше украсени със стъклопис прозорци. Художникът, който ги беше изрисувал преди повече от две столетия, беше изобразил някои от хората, които стояха под кръста така, че да приличат на предците на Карстен. Те бяха правили щедри дарения на църквата.

Карола излезе по каменното стълбище, което водеше към гробището в двора. Срещу нея стоеше градинарят, бутащ ръчна количка пълна с плевели, които току-що беше почистил. Той спря и я погледна любопитно.

— Мога ли да ви помогна, млада госпожице? — попита градинарят. Не виждаше често непознати в гробището.

— Бих искала да отида до семейния гроб на семейство Фон Холмен — отвърна тя.

— Тръгнете по втората алея вдясно. Като стигнете до онези кленове ей там, ще го видите, съвсем близо до тях е. Един ангел от черен мрамор ще ви покаже пътя, не можете да го сбъркате.

— Благодаря — усмихна се Карола и тръгна.

След по-малко от две минути тя стигна до кленовете, които бяха естествената граница между гробовете на селяните и тези на семейство Фон Холмен. Ангелът от черен мрамор, за който й спомена градинарят, беше разположен над висока врата от ковано желязо в бялата стена, зад която бяха гробовете на семейството.

Когато премина през вратата, Карола усети прекрасен аромат на рози. Те растяха не само в лехите до стената, но и между гробовете. Бронзовите орнаменти на надгробните плочи блестяха на слънцето.

Младата дама видя, че не е сама. Наблизо един мъж с гръб към нея слагаше рози във ваза до една надгробна плоча. Той се изправи и бавно се обърна. Кафявите му очи блестяха.

— Радвам се да ви видя отново, госпожице Фон Щернберг — каза той. — Какво ви води насам?

— Исках да дойда на гроба на Сандра фон Холмен — каза Карола и дори не се опита да скрие радостта си от срещата с принц Морис.

— Точно пред него сте — отвърна принцът. — Аз понякога идвам тук и нося цветя на Сандра. Освен градинаря никой друг не се грижи за гроба — каза принц Морис и сложи ръка на студения камък на надгробната плоча. — Тя не заслужава това.

— Аз мислех, че Карстен…

— Господин Фон Холмен не е идвал тук от погребението на съпругата си — прекъсна я Морис. — Какво ще кажете да изпием по чаша кафе. В близкото село има едно кафене точно на плажа. Много е приятно.

Карола се поколеба. Тя се запита как ли би реагирал Карстен, ако разбереше, че е приела поканата на Морис. От друга страна той нямаше право да контролира живота й по подобен начин. Тя можеше сама да взема решенията за себе си.

— Разбира се, ваше височество, с удоволствие.

— Чудесно — каза Морис и погледна гроба за последен път. — Предполагам, че сте тук с колата си, нали? — попита той. Карола кимна. — Тогава предлагам да карате след мен.

„Какво правиш?“ — помисли си Карола, докато се качваше в колата си. Тя се чувстваше като дете, което нарушаваше забраната на родителите си. Младата жена обаче не искаше да откаже поканата на принц Морис, щеше да е неучтиво. Все пак това беше само чаша кафе и нищо повече.

Селото беше на няколко километра от гробището. Карола паркира колата си зад лимузината на принца. Тесен черен път водеше към плажа надолу.

Над кафенето летяха чайки. Карола закри слънцето с ръка и погледна нагоре. Птиците спокойно кръжаха над плажа, лениво оглеждайки всички и всичко от високо.

— Гледали ли сте филма „Джонатан Чайката“? — попита Карола.

— Да. Чел съм и книгата — отвърна Морис. — Откакто я прочетох, често гледам чайките и се опитвам да открия сред тях някой Джонатан — чайка, която да е по-различна от другите и да не се страхува от новото и непознатото.

— Ето го вашият Джонатан — каза Карола и посочи чайката, която кръжеше точно над тях. — Винаги когато чуя или видя чайка, в ушите ми отеква музиката от филма.

— Аз също много я харесвам — каза Морис. — Това е любимата ми филмова музика — „Lonely Looking Sky“ („Самотно небе“). Искате ли да седнем на терасата?

— Даже настоявам за това — усмихна се Карола. — Обожавам морето.

— Аз също.

Настаниха се на маса точно до парапета на терасата. Донесоха им две кафета и прясно изпечени кифлички — специалитета на заведението. От чайките разговорът тръгна към работата на Морис. Той истински се зарадва на това, че Карола също се интересуваше от опазването на околната среда и животните и му задаваше въпроси за това, с което се занимаваше.

— Но стига сме говорили за мен — каза Морис. — Мога ли да ви попитам нещо, госпожице Фон Щернберг?

— Разбира се, ваше височество.

Морис повдигна вежди.

— Не искам повече да чувам „ваше височество“ от устата ви. Наричайте ме Морис.

— Не… не мога.

— Защо да не можете? — усмихна се той. Карола си помисли, че усмивката му беше прекрасна. — Аз също бих могъл да ви наричам с малкото ви име, ако ми позволите — каза той и леко докосна ръката й. — Ако трябва да бъда честен, това би ми доставило радост.

Защо не? Какво лошо можеше да има в това? Освен всичко друго Карола намираше Морис фон Науенщайн за много мил и добър човек.

— Съгласна — каза тя и усети, че се изчервява.

— Благодаря — каза той и се взря в очите й.

Карола отново се изчерви.

— Може ли да ми разкажете нещо повече за семейството си? — попита Морис. — Любопитството ми е свързано най-вече с поразителната ви прилика със Сандра.

— Ами доколкото знам, Сандра е израснала в Австралия, а аз съм родена в Щутгарт и живеех там до преди няколко седмици. Всъщност между мен и Сандра има нещо общо — и двете сме загубили родителите си. Аз съм била на около годинка, когато семейство Щернберг са ме осиновили.

— А знаете ли кои са биологичните ви родители?

— Не — поклати глава Карола. — Аз имах прекрасно детство — каза тя. — Родителите ми се погрижиха да не ми липсва нищо. Живеех като принцеса.

— Аз също имах прекрасно детство — каза Морис. — Родителите ни не ни забраняваха нищо, а ни оставяха сами да се уверим кое е добро и кое лошо. Няма нищо по-полезно от личния опит.

Принцът погледна замислено към водата.

— Когато бяхме деца, нашето семейство и Фон Холмен бяха приятели. Бащата на Карстен ми е кръстник. Когато обаче почина и Карстен наследи титлата му, взаимоотношенията между семействата ни охладняваха с всеки изминал ден. Само като си спомня, че с брат ми като деца бяхме неразделни с него…

— Не смятате ли, че тъгата по баща му може да го е накарала да се затвори в себе си? — попита Карола. — Мисля, че и на госпожа Фон Холмен й е отнело много време да свикне с мисълта за смъртта на съпруга й. Сигурна съм, че им е било много трудно.

— Родителите ми направиха всичко възможно да общуват с нея, особено майка ми — каза Морис. — Приятелството между двете обаче вече е в миналото, особено след инцидента с Елизабет. Ние дори не бяхме поканени на сватбата на Карстен и Сандра.

— А щяхте ли да отидете, ако бяхте получили покана?

— Да, разбира се. От наша страна никога не е имало проблем взаимоотношенията между семействата да си останат такива, каквито са били в продължение на стотици години преди смъртта на барон Торвалд фон Холмен.

Карола и Морис изпиха кафето си. Принцът плати сметката и й подаде ръка да стане. Принцът искаше да предупреди младата жена за това какво я очаква, ако продължи да бъде част от живота на Карстен, но не посмя да го направи. Той не можеше да си позволи да се меси във взаимоотношенията им. Възможно ли беше Карстен да се е променил? Принц Морис се сети за кучето си Ровър. Не, вълкът козината си мени, но не и нрава.

— Бъдете внимателна, Карола — каза й той, когато се разделяха. — Внимавайте.

— Разбира се — отвърна тя и се качи в колата си.

Младата жена нямаше представа, че думите на Морис се отнасяха не за кого да е, а за самия Карстен. Карола вече смело можеше да каже, че познава Морис и не можеше да си обясни защо семействата им бяха в лоши отношения. Съдейки по това, което младият принц й беше казал, тя не смяташе, че той изпитва омраза към Карстен. Защо тога…

Барон Карстен фон Холмен очакваше Карола в приемната на имението. От прозореца на стаята си той беше видял колата й, която влезе през входната врата на парка, и побърза да слезе в приемната, за да я посрещне.

— Къде беше? — попита я той веднага след като тя прекрачи прага на къщата. — Защо те няма толкова време? Притесних се за теб!

Карола застана неподвижна до вратата и го погледна смаяно.

— Какво означава това? — попита тя и без да дочака отговор, каза: — Отивам да се преоблека.

Карстен я настигна по коридора и стисна здраво ръката й. Тя изпита силна болка, но преди да успее да каже нещо, Карстен я дръпна в библиотеката и затвори вратата след себе си.

— Полудя ли?

— Не, не съм полудял — отвърна разярен той. — Мислиш ли, че ще допусна Морис отново да отнеме жена ми?

Морис и Сандра? Възможно ли беше двамата да са имали връзка? Това ли беше причината за омразата, която изпитваха един към друг… или поне омразата, която Карстен изпитваше към Морис.

— Карстен, моля те пусни ми ръката!

Той изпълни желанието й.

— Видели са ви. Били сте заедно в кафене. Хората ми имат очи навсякъде, Карола — злобно се изхили Карстен. — Нищо не може да им убегне.

— Следиш ли ме?

Карстен се облегна на бюрото.

— Аз вярвах на Сандра — каза той замислен. — И виж какво стана…

— Сигурен ли си, че те е мамила? — попита Карола.

— Морис, Кристофър и аз като деца бяхме постоянно заедно — нещо напълно нормално за съседски момчета. Аз обаче разбрах, че Морис прави всичко възможно да ми отнеме любовта на баща ми. Татко и бездруго не ме обичаше особено много… или поне никога не го е показвал. За него съществуваха само кръщелникът му и Елизабет — голямата надежда на ездата.

Карстен скръсти ръце и погледна надолу.

— Аз се запознах със Сандра след смъртта на баща ми. Оженихме се и аз бях най-щастливият мъж на света. Един ден видях Морис и съпругата ми заедно на плажа. Тя никога не си призна, но двамата изглеждаха толкова близки, толкова усмихнати… аз й забраних да го вижда повече. Сандра обаче продължи да се среща с него тайно от мен. В деня преди смъртта й се скарахме жестоко… — Карстен продължаваше да гледа към обувките си и килима на библиотеката.

— Защо не си ми казал, че жена ти се е самоубила?

Карстен се усмихна тъжно и замислено.

— Морис ти каза това, нали? — погледна към нея той. — Не, Карола, не съм убеден, че Сандра се е самоубила.

Младата жена не беше сигурна дали да му вярва. От една страна, се срамуваше от това, че се съмнява в него, но от друга, си казваше, че съмненията й едва ли са безпочвени.

— Ти няма да се виждаш повече с Морис, Карола! — каза Карстен. Думите му прозвучаха като заповед. Неотменима заповед.

Тя го погледна смаяно.

— Защо ми говориш така, Карстен? Как…

Той хвана раменете й и ги стисна толкова силно, че пръстите му се впиха в кожата й.

— Закълни се, че никога повече няма да се виждаш с Морис, Карола! — извика той.

Тонът му я плашеше.

Карола се опита да се отскубне от хватката му, но той беше много по-силен от нея. На помощ й се притече Елизабет, която беше чула гласове от библиотеката, вървейки по коридора. Младото момиче влезе, втурна се към Карстен и започна да го удря с малките си юмруци.

Баронът пусна раменете на Карола и погледна сестра си невярващо.

— Благодаря ти, Елизабет — каза Карола и се усмихна на младото момиче.

Елизабет се обърна и излезе.

Карстен погледна към Карола.

— Извинявай… аз… не исках да ти причиня болка. Всичко е заради Морис. Само мисълта за него ме кара да изляза извън кожата си от ярост.

— Ще отида в стаята си, за да се преоблека за вечеря — каза Карола и излезе от библиотеката.

На вратата тя почти се сблъска с Дагмар фон Холмен, която се беше върнала от Олденбург преди минути и беше чула скандала им.

— Моля ви, не вземайте присърце всичко, което синът ми ви казва, госпожице Фон Щернберг — каза й тя тихо и влезе в библиотеката.

— И ти ли, майко? — извика Карстен, виждайки я да влиза.

— Защо се скара с Карола? — попита тя и сложи чантата си на един стол. — Още от входната врата чух гласа ти. Това не подхожда на един Фон Холмен, Карстен!

— Морис отново се меси в живота ми — отвърна той и стисна юмруци. — Първо Сандра, сега и Карола. Няма да го оставя отново да съсипе живота ми! Карола е моя, само моя! — извика той и удари с юмрук по стената. Очакваше това да му причини болка, но за свое учудване не изпита нищо.

— Тя те обича, Карстен — каза майка му. — Карола е много добро момиче. Не трябва да се тревожиш за нищо. Морис фон Науенщайн не може да ти я вземе и той добре знае това.

Майка му го погледна и повдигна вежди.

— Взе ли си хапчетата? — попита го загрижено тя.

— О, остави ме на мира! — извика той, бутна майка си от пътя си и излезе от библиотеката.

Дагмар фон Холмен чу, че входната врата се затръшна силно. Тя седна на едно кресло и зарови лице в дланите си.

— Опасна игра играеш, Морис — каза Кристофър фон Науенщайн, който седеше с брат си в една от беседките в градината на замъка. — Обзалагам се, че пак си се виждал с Карола фон Щернберг.

— Срещнахме се случайно на гробището — отвърна брат му. — Какво да направя, като постоянно е там, където съм и аз?

— Да, нали? А кафето? — усмихна се Кристофър и му намигна. — Много често започнахте да се виждате напоследък.

— Приятно ми е да съм с Карола — отвърна Морис. — Предполагам, че и на нея й харесва да се измъкне от затвора на Карстен.

— Да не си влюбен?

— Не съм сигурен — замислено каза Морис. — Със Сандра ме свързваше само приятелство и желание да й помогна. При Карола… — той повдигна рамене. — В нейно присъствие се чувствам прекрасно, харесва ми да сме заедно. Освен това искам да разбера дали Карола и Сандра не са свързани по някакъв начин. За съжаление не зная нищо за биологичните родители на нито една от тях. Ако мога да намеря такава, тя може да ми помогне да разбера дали между двете има връзка.

— Мисля, че тази жена ти е взела ума, мили ми братко — усмихна се Кристофър. — Не забравяй обаче, че Карстен е болезнено ревнив. Ако ви завари с госпожица Фон Щернберг…

— Ние сме много внимателни.

— Е да, но са ви видели в кафенето на брега…

— Да… прав си. Карстен има очи навсякъде — каза Морис и взе Лейди в ръце. — Трябва да замина по работа, а честно да ти кажа, никак не ми се тръгва. Хубавото обаче е, че ще мога да се срещна с роднините на Сандра. За щастие те живеят близо до Сидни, а не на другия край на Австралия.

Морис погали Лейди и тя галено замърка.

— Моля те да наглеждаш Карола, докато ме няма — каза Морис на брат си.

— Нищо няма да й се случи, докато те няма, Морис — каза Кристофър. — За госпожица Фон Щернберг е по-опасно, когато си тук. Не се притеснявай, нищо няма да стане.

— Ех, какъв си ми реалист — усмихна се Морис, остави Лейди на земята и отиде в кабинета си.

Трябваше да свърши някои неща, свързани с предстоящото си пътуване. Не беше планирал да прекара следобеда в компанията на Карола и това беше объркало графика му. При мисълта за това той се усмихна, струваше си всяка минута.

Дали се влюбваше в Карола? Младият принц се замисли. Дали пък не бъркаше любопитството с любовта? Той никога не насилваше нещата, когато ставаше въпрос за жени, и беше решен да се придържа към този си принцип. А защо постоянно се срещаше с Карола фон Щернберг? Искаше да я предпази от грешка… наистина ли?

Морис въздъхна. Той не знаеше отговорите на тези въпроси. Нещата не бяха прости. Никак не бяха прости.

Веднага след обяда Карола фон Щернберг тръгна към старата мелница. Дагмар фон Холмен се беше оплакала от силно главоболие и се беше прибрала в стаята си, за да си почине. Карстен имаше работа с данъчния си консултант, който беше дошъл в имението рано сутринта.

Сутринта Карола беше провела дълъг разговор с Юта. Приятелката й я беше посъветвала да напусне работата си в Шлезвиг-Холщайн и да се върне обратно в Щутгарт. „Ревността на приятеля ти става нетърпима, а според мен ще се увеличава — каза Юта. — Не забравяй колко ревнуваше, когато в Щутгарт съвсем случайно се срещнахте с Тимо.“

Не, не, Карстен беше добър човек и я обичаше. Тя също. Младата жена се качи на колелото си и отиде до старата мелница. Тя с изненада забеляза, че принц Фон Науенщайн закъсняваше. Нищо. Тя облегна колелото си на една стена и седна в тревата. Видя една катеричка, която се катереше в клоните на висока липа и се усмихна.

Докато чакаше принц Фон Науенщайн, тя се замисли защо за нея беше толкова важно да се срещне с него. Карстен изрично й беше забранил да се вижда с Морис. Можеше ли срещата й с Морис днес да предизвика нов скандал с любимия й мъж?

Карола се замисли. Беше й приятно да се среща с Морис фон Науенщайн, не можеше да го отрече. С него се чувстваше някак сигурна и защитена. Той не я обсипваше с комплименти както Карстен, но излъчваше благородство и увереност. Карстен понякога й напомняше на разглезено дете, което държеше винаги да получи това, което иска. Морис от друга страна беше здраво стъпил на земята. Карола можеше да разговаря с него с часове и да не се умори или отегчи.

До мелницата спря кола. Вратата се отвори и от нея излезе принц Морис.

— Извинявам се за закъснението — каза той. — Задържаха ме на телефона.

— Няма проблем — отвърна Карола и се изправи. — Все пак имате много работа покрай заминаването си.

— Да, така е. Въпреки всичко исках да ви видя още веднъж, преди да замина — каза той и сложи ръка на кръста й. — Да се поразходим?

Карола знаеше, че трябва да отмести ръката му от талията си. Тя обаче не го направи. Харесваше й да е толкова близо до него, че да може да усеща ударите на сърцето му.

Те отидоха до едно езерце в гората, което беше направено от прадядото на Морис. Звукът от стъпките им беше приглушен от мъха под краката им. През листата на вековните дървета се процеждаше оскъдна слънчева светлина.

— Когато отида в Австралия, ще се опитам да намеря роднините на Сандра — каза Морис. — Искам да разбера дали между вас и нея има връзка.

— Не смятам, че е възможно аз и тя да имаме роднинска връзка — отвърна Карола. — От друга страна обаче, животът понякога ни поднася изненади, за които не сме и допускали, че биха могли да са възможни. — Карола докосна полумесеца на верижката си. — Виждали ли сте ковчеже с двойно дъно?

— Да, разбира се. Прави се, за да се скрие, че в него има нещо ценно. Ако знаеш как да отвориш двойното дъно обаче, разбираш, че то е именно там.

Карола му разказа за ковчежето, което намери на нощното си шкафче, и златната верижка в него.

— Сандра имаше черно ковчеже с месингов обков — каза Морис. — Тя ми беше разказала за него. Било й спомен от детството и затова го взела със себе си в Германия. Не е споменавала обаче за двойно дъно. Може би не е знаела за него.

— Ковчежето, което Карстен ми подари, е принадлежало на починалата му съпруга? — почти извика Карола. — Как е могъл да го направи? Това… аз всъщност не съм сигурна дали той ми е направил този подарък. Не ме питайте защо… просто някакво чувство — замислено каза тя и свали верижката, показвайки я на Морис. — Ако ковчежето е било на Сандра, как така моето име е на верижката?

— Още една тайна, която трябва да разгадаем — отвърна Морис. Той разгледа верижката, след което внимателно я закопча отново на шията й. Пръстите му леко докоснаха кожата й.

Карола изпита силно желание да го прегърне, да се хвърли в обятията му… Докосването на ръката му беше толкова топло, толкова… тя усети, че се изчерви от срам. Как можеше да…

— Смятам, че Елизабет ви е донесла ковчежето, за да ви предупреди или да насочи вниманието ви към нещо — каза Морис, след като продължиха нататък.

— Но ако иска да ми каже нещо, защо не ми го напише? С майка си общуват с бележки, макар и не много често. Двете нямат много общи теми за разговор.

— Преди инцидента Елизабет беше много лъчезарно и усмихнато дете. Случилото се не само отне способността й да говори, но и много я промени. Доколкото знам, тя се е затворила в себе си и отказва да контактува с други хора.

— Да, така е — замислено отвърна Карола. — Тя ходи из къщата като сянка.

Карола се сети за случката в библиотеката, когато Елизабет й се беше притекла на помощ след скандала с Карстен. Очевидно беше, че тя не питаеше топли чувства към брат си.

— Трябва да сте много внимателна, Карола — каза Морис. — От една страна, не искам да ви плаша, но от друга, се чувствам длъжен да ви предупредя да сте винаги нащрек с Карстен. Този човек има две лица, повярвайте ми.

Карола се замисли. Тя вече беше видяла и двете лица на приятеля си. Младата жена обаче беше решена да защити барон Фон Холмен.

— Хората се променят — отвърна тя.

Морис искаше да й отговори, но прецени, че няма смисъл да го прави. Искаше да й разкаже за смъртта на кучето си и за подозренията, които имаше за участието на Карстен в инцидента със сестра му, но не можеше да докаже нито едно от двете.

— Вие означавате много за мен. Искам да ви видя щастлива, това е всичко.

— Благодаря ви, Морис — усмихна се Карола. — Не се тревожете за мен — каза тя и усети, че у нея отново се надигна желание да се хвърли в обятията му. Младата жена несъзнателно направи крачка встрани.

— Всичко наред ли е? — попита принцът.

— Да… няма проблем — отвърна тя. — Мисля, че е време да се връщаме. Все пак ви предстои пътуване и трябва да се приготвите.

— Права сте, Карола. Бих искал да имам до себе си разумна жена като вас, която да ме сваля на земята, когато е нужно.

Тя се усмихна.

Морис не се шегуваше. Как му се искаше сега да я прегърне, да я отведе със себе си и никога да не се разделя с нея. След няколко минути Карола щеше да се качи на колелото си и да се върне при Карстен. Точно при него ли? Защо точно при него… отново…

Морис и Карола вървяха мълчаливо един до друг. И двамата не искаха да говорят за чувствата си. Морис не искаше да й признае, че се е влюбил в нея, а Карола беше раздирана от угризения, че се среща с принц Морис, въпреки изричното желание на Карстен да не го прави. Тя обичаше Карстен, а в същото време страшно много й се искаше Морис да я целуне тук и сега. Какво й ставаше?

— Приятно пътуване, Морис — каза Карола, когато стигнаха до мелницата.

— Благодаря — отвърна той. — Всичко хубаво.

Морис се наведе, целуна я по бузата и без да каже нищо повече изчезна в гората.

Карола вдигна ръка и докосна мястото, където я беше целунал, сякаш изпаднала в транс. Тя погледна към дърветата, зад които беше паркирана колата му.

Звънът на мобилния й телефон прекъсна мислите й. Тя вдигна.

— Къде си? — попита барон Карстен фон Холмен.

— Не знам точно — отвърна тя. — С колелото съм, някъде в гората.

Карола се уплаши от собствените си думи. Защо му обясняваше къде е? Дължеше ли му обяснение? Трябваше ли да крие нещо от него? Защо не му кажеше, че е до старата мелница?

Не можеше да му каже, защото щеше да предизвика подозрението му и отново да стане причина за скандал. Карола се замисли. Пропастта между нея и Карстен ставаше все по-голяма.

В неделя преди обяд Карола заедно със семейство Фон Холмен отидоха на неделната служба в църквата. След като тя приключи, Карстен и Карола отидоха в град Хузум — родното място на писателя Теодор Щорм.

Карола виждаше Северно море за първи път. Тя знаеше, че в Шлезвиг-Холщайн Северно и Балтийско море бяха само на километри едно от друго, но до този ден никога не беше идвала тук.

Двамата обядваха в ресторант на морския бряг, а след това посетиха замъка, който в миналото е бил обитаван от вдовици на херцози, а днес в него се уреждаха изложби. Седемте кули и червените стени на замъка бяха вдъхновили архитектите на датските замъци Фредериксборг и Розенборг.

Близо до входа на парка на замъка имаше къща, която някога е принадлежала на господарите на замъка. Карстен обърна внимание на приятелката си, че къщата беше украсена с фронтони и от четирите си страни.

Малко по-късно те прекосиха парка. От най-високата му точка се откриваше гледка към блатата и един остров, който беше свързан със сушата с насип.

Карстен й каза, че през пролетта целият парк на двореца е покрит с минзухари, които приличат на красив лилав килим.

— През март или април ще дойдем отново тук — каза баронът. — Никога няма да забравиш тази гледка — тя е просто божествена.

Карстен се наведе към нея и нежно я целуна.

— Мила моя, когато си до мен, слънцето грее и в най-непрогледната нощ. Искам да сложа целия свят в краката ти.

— Не ми трябва целият свят, за да съм щастлива, Карстен — отвърна Карола. — Стига ми до себе си да имам човек, на когото да мога безрезервно да се доверя.

Карстен погледна в очите й.

— Този човек съм аз, съкровище мое. Не можеш да си представиш колко много те обичам — каза младият барон и я целуна страстно, преди тя да успее да отговори.

„Иска ми се да можех да ти повярвам, Карстен — помисли си младата жена. — Иска ми се да бях сигурна в чувствата си към теб.“

С ревността си Карстен фон Холмен беше отишъл твърде далеч и беше наранил Карола с недоверието и постоянните си въпроси и подозрения. Тя не можеше да изтрие това от съзнанието си, колкото и да й се искаше.

Без да се притеснява от хората около тях в парка, Карстен падна на колене.

— Омъжи се за мен, Карола — погледна към нея той и хвана ръката й. — Ако започнем приготовленията утре или вдругиден, можем да се оженим още този месец.

— Моля те, Карстен, стани — каза Карола и се опита да му помогне да се изправи.

— Само ако ми кажеш „да“ — каза младият барон и обсипа ръцете й с целувки.

— Карстен, не искам да се обвързваме толкова скоро — каза Карола. — Познаваме се едва от няколко месеца. Нека си дадем малко време. Какво…

Той скочи. По челото му се появиха бръчки, а от очите му излизаха гневни искри.

— Не съм достатъчно добър за теб, така ли? — извика Карстен. — Надяваш се да се омъжиш за принц ли? Искаш Морис фон Науенщайн да те направи своя жена, така ли? Той ще те използва така, както използва Сандра!

— Карстен, моля те, успокой се — разтреперана му каза тя. — Какво ще си помислят хората?

— Хората! — извика той и махна с ръка. — Какво ме интересуват хората? Майната им на хората — с пяна на уста извика Карстен и хвана раменете й. — Срещаш се тайно с Морис, макар че изрично ти забраних, нали?

Карола се опита да се отскубне от ръцете му, но не успя — държеше я прекалено здраво и беше много силен.

Един възрастен човек се приближи до тях.

— Ако не оставите дамата, ще се обадя в полицията — каза той.

Карстен не реагира и човекът извади мобилния си телефон.

Междувременно още един мъж беше дошъл, за да се притече на помощ на Карола. Той хвана Карстен и го удари силно по рамото. Болката върна разсъдъка на младия барон. Той пусна Карола и се хвана за рамото.

— Благодаря ви за помощта — развълнувано каза Карола. С все още треперещи ръце тя се опита да оправи косата си.

— Как си позволявате да се намесвате в личните ни отношения — извика Карстен и стисна юмруци. Той едва успяваше да овладее гнева и яростта, които напираха в него. — Не смейте да ме докосвате! Знаете ли кой съм аз? Моите предци са минавали с конете си през телата на вашите!

— Не знам кой сте, но на ваше място щях да внимавам — отвърна младият мъж.

— Няма да си цапам ръцете с нищожество като вас — каза Карстен и се обърна към Карола. — Да тръгваме!

Карола не отговори. Тя обмисляше варианта да вземе хотелска стая в Хузум и на другата сутрин да замине за Щутгарт. Нещата й от Холмен можеха да й бъдат пратени по куриер.

— На ваше място нямаше да прекарам и секунда повече с този човек — каза младият мъж. — Но вие си знаете най-добре — усмихна се той и продължи. Възрастният човек също продължи разходката си.

— Карола, извинявай — каза Карстен. — Не исках да стане така… не исках да те нараня. Аз не съм от мъжете, които налагат волята си със сила.

— Не ти е за първи път — отвърна тя съкрушена. — Мислиш ли, че можеш да задържиш до себе си жена с тези нервни изблици?

— Моля те, наистина съжалявам… моля те, прости ми, мила моя — каза Карстен и протегна ръка към нея. — Това никога няма да се повтори. Аз ще се боря с ревността си, обещавам… ако не те обичах толкова много… — той избърса очите си.

Това истински сълзи ли бяха? Карола не можеше да повярва, че мъж като Карстен стоеше пред нея и плачеше като малко дете. Гневът, който изпитваше към него, изчезна и на негово място дойде съчувствие.

— Да си тръгваме — каза Карола.

— Прости ми, Карола, моля те, прости ми!

Карстен стоеше пред нея като ранено животно, молещо за милост. Карола се притесни, че той пак може да падне на колене. Тя беше решила да не позволи това. Баронът със сигурност щеше да се сеща за тази случка до края на живота си.

— Добре, прощавам ти — тихо каза тя.

Прошката обаче не означаваше, че тя е забравила какво се беше случило току-що. Карола знаеше, че ще й трябва още време, за да го осъзнае напълно.

— Благодаря — каза Карстен и пое дълбоко въздух. — Никога повече няма да допусна подобно нещо да се случи — обеща той. — Обичам те, мила моя, обичам те повече от всичко и затова се страхувам да не те загубя. Да си дадем малко време, няма проблем. Не е нужно да се женим през лятото, зимата също е чудесен сезон за сватби.

Те тръгнаха към изхода на парка. Карола искаше колкото се може по-скоро да се върне в Холмен и да размисли над всичко случило се днес. Струваше ли си да даде на Карстен още един шанс? Колко пъти трябваше да му прощава още? Заслужаваше ли той всичко това?

— От днес всичко ще е различно — каза Карстен. — Ще видиш, че мога да се променя. Аз съм способен да се преборя с ревността си — погледна я той и хвана ръката й. — Обожавам те, Карола, обожавам всичко в теб, обожавам земята, по която стъпваш. Ако те загубя, животът ми ще бъде лишен от смисъл.

— Карстен, чуй се само! Казах ти, че ти прощавам, не ти ли стига? Престани вече!

— Както желаеш, мила моя — отвърна Карстен, избърза пред нея, отиде до колата и й отвори вратата, помагайки й да се качи.

Когато Карстен се наведе, за да закопчае колана си, лицето му се допря до нейното.

Младата жена не изпита нищо. Докосването му не предизвика у нея нито трепет, нито желание да го целуне както преди. В момента тя чувстваше само страх. Страх от това да не вземе грешно решение.

През следващите пет дни Карстен реши да даде всичко от себе си, за да докаже любовта си на Карола. Той започна да взема редовно лекарствата, които лекарят му беше предписал срещу изблиците на гняв и ярост. Същите лекарства той трябваше да взема и след случилото се със Сандра.

Карола се чувстваше като самотно листо в короната на голямо дърво — вятърът я вееше ту в една, ту в друга посока. Тя не беше разказала на Юта за случилото се, защото добре познаваше приятелката си. Ако разбереше какво се е случило, тя лично щеше да дойде в Шлезвиг-Холщайн и да я отведе обратно в Щутгарт.

Карола не изпитваше никаква радост от работата си. Тя усещаше как Дагмар фон Холмен често я наблюдава мълчаливо. Понякога й се струваше, че работодателката й ще заговори за Карстен, но в последния момент се разколебава и не казва нищо.

Карола осъзнаваше, че не само Карстен я караше да остане в Холмен. Тя искаше да се срещне отново с принц Морис, който беше обещал да издири роднините на Сандра. Карола с нетърпение чакаше деня, в който Морис щеше да се върне в Германия.

Принцът й се обади веднага щом пристигна в Науенщайн. Той й каза, че самолетът му е кацнал рано сутринта и би искал да се срещнат след обяд. Карола искаше да остави всичко и веднага да тръгне към старата мелница.

През целия предобед тя беше работила заедно с Дагмар фон Холмен. Валеше още от сутринта и Карола се надяваше времето най-после да се проясни. Карстен беше зает с данъчния си консултант и управителя на имението. След обяд той щеше да пътува до Олденбург, което беше идеално за Карола.

Дагмар фон Холмен сложи очилата си.

— Нещата между вас и сина ми не вървят много добре. И сляпа да бях, щях да го забележа. Карстен понякога проявява тежък характер, но е добро момче, знайте това от мен.

— Нека си го кажем направо — Карстен е болезнено ревнив — отвърна Карола и сложи бележника си на бюрото. — За да бъда напълно откровена с вас, трябва да ви кажа, че това ме плаши.

— Той вече беше излъган веднъж, госпожице Фон Щернберг. Аз много харесвах Сандра, но не можех да й се доверя за нищо в седмиците преди смъртта й — каза Дагмар фон Холмен и нервно прокара ръка през косата си. — Освен че страдаше от тежки депресии, Сандра имаше връзка с принц Морис фон Науенщайн.

— Сигурна ли сте в това, госпожо Фон Холмен? — попита Карола. Морис никога не би я излъгал, тя беше убедена в това.

— Да, убедена съм — отвърна Дагмар фон Холмен. — Не се доверявайте на принц Морис, госпожице Фон Щернберг — тъжно се усмихна Дагмар. — Всички го смятат за добър и почтен човек, но повярвайте ми, Морис е вълк в овча кожа. Познавам го от дете. Още тогава успя да настрои покойния ми съпруг срещу Карстен. Морис се възползва от това, че Торвалд му беше кръстник, и постигна целта си — въздъхна Дагмар. — Това е една от причините, поради която аз избягвам да общувам със семейство Фон Науенщайн.

— Снаха ви се е срещала понякога с Морис, в което няма нищо чак толкова лошо или обезпокоително — каза Карола. — Но как може да сте сигурна, че е изневерявала на сина ви?

— Госпожице Фон Щернберг, ако бяхте на нейно място, защо бихте се срещали с този мъж? Едва ли сте толкова наивна, за да мислите, че Сандра и Морис са се виждали само за да си говорят. Сандра имаше съпруг, който обожаваше и земята под краката й. С него тя можеше да разговаря, на каквато тема поиска. За какво би й бил мъж като Морис? Само за разговори? Ако Сандра имаше нужда да говори с някого, и аз бях насреща. Не това е била причината да се среща с принц Морис, госпожице Щернберг.

— Понякога човек има нужда да поговори с някого извън семейството. Освен това…

— Не, Сандра не е имала нужда от подобно нещо — прекъсна я Дагмар фон Холмен. — Ако мога да си позволя да ви дам съвет, госпожице Фон Щернберг, моля ви, избягвайте всякакви контакти с този човек. Не рискувайте любовта на Карстен. За него вие сте всичко на този свят.

Карола не отговори. Тя погледна през прозореца. Навън се беше разразила буря и валеше много силно. Времето не беше никак подходящо да кара колело до старата мелница. Тя реши да отиде дотам с колата си.

— Може би вече сте се запитали дали да не напуснете Карстен — продължи Дагмар фон Холмен. — Моля, не го правете. Не вземайте прибързани решения — умолително каза тя и я погледна в очите. — Ще ми обещаете ли?

Карола нямаше никакво намерение да взема каквито и да било прибързани решения. Макар вече да не беше сигурна дали и доколко го обичаше, Карстен означаваше много за нея. Той обаче не беше мъжът, в когото тя се беше влюбила в родния Щутгарт, не беше човекът, който тя мислеше, че е. Карола беше пленена от чара и сърдечността му и не предполагаше за тъмната страна, която той сега щедро й разкриваше.

— Няма да взема подобно решение, госпожо Фон Холмен, и няма да направя стъпки в тази посока — обеща тя.

Дагмар фон Холмен въздъхна облекчено.

— Много се радвам — каза тя. — Както ви казах, Карстен ви обича с цялото си сърце.

Въпреки лошото време, Карстен замина за Олденбург, веднага след като обядваха.

— Ще се върна към пет часа — обеща той. — Прибрахме добитъка и конете още сутринта. Бурята може още да се усили довечера. В началото на годината буря събори голяма част от конюшните. Надявам се този път да имаме късмет.

— Карай внимателно, Карстен — каза Карола.

— Свикнал съм с времето тук — отвърна той, целуна я по челото и излезе.

Дагмар фон Холмен отново се оплака от главоболие и отиде в спалнята си и Карола успя да излезе незабелязано от къщата. Навън духаше студен вятър и тя сложи качулката на анорака си. Дъждът продължаваше да вали все така силно.

Младата дама изкара колата си от гаража и потегли към мелницата. Тя едва успяваше да шофира в проливния дъжд и силния вятър. Чистачките не успяваха да се преборят с водата от предното стъкло, а вятърът понякога буквално отместваше колата от пътя. Когато най-накрая стигна до старата мелница, тя с облекчение видя, че принц Морис вече я чакаше.

Карола слезе от колата, той я видя, изтича до нея и заедно влязоха в старата сграда.

— Студено е днес — каза Карола, все още треперейки. — Не избрахме добро време за срещата си.

— Погрижил съм се — каза Морис и й показа одеялото, което беше сложил на перваза на прозореца. Той й помогна да свали мокрия анорак. — Въпреки качулката косата ви се е намокрила — каза той.

— Добре ли пътувахте? — попита Карола. — Що за… — тя млъкна и се засмя на себе си. — Що за глупав въпрос ви зададох. Искам да кажа — радвам се да ви видя.

— Наистина ли? — усмихна се принц Морис и сложи одеялото на раменете й. — Ние… ходим по много тънък лед, Карола — каза принцът, леко докосвайки лицето й. Той я притегли към себе си, но преди тя да успее да направи каквото и да било, самият Морис се отдръпна крачка назад.

Карола се почувства разочарована, но и облекчена.

— Научихте ли нещо за роднините на Сандра?

Морис показа кутиите, които бяха в задната част на помещението.

— Да седнем — каза той и погледна към прозореца, в който се удряха дъждовните капки. — Чакайте! — извика Морис и премести две от кутиите в средата на помещението. — Така е по-добре.

Двамата седнаха един срещу друг.

— Биологичната майка на Сандра е от Сидни. Тя е починала почти веднага след раждането на дъщеря си. Година по-късно баща й се оженил повторно в Германия. Сандра е била на три години, когато се родила полусестра й. Тя бързо се привързала към нея — така ми каза леля й. За Коледа семейството посетило роднините на Сандра в Сидни. От някакъв свой чичо двете момиченца получили по едно ковчеже. Той казал, че двете по-късно ще разберат тайната им.

— Как се е казвала полусестрата на Сандра? — едва успя да промълви Карола.

— Казвала се Карола — каза принц Морис и хвана ръцете й. — Когато Карола била на годинка и половина, родителите й загинали при инцидент с влак. Преминавали са през железопътен прелез без маркировка и сигнализация, и влак е ударил колата им. По това време Сандра била у дома, за нея се грижела детегледачка, тъй като била болна от дребна шарка. Вие сте били в колата с родителите си. След удара сте изпаднали в кома. Лелята на Сандра пристигнала от Австралия и взела племенницата си. Когато по-късно разпитала какво се е случило с вас, разбрала, че сте се събудили от комата и сте била осиновена от банкерско семейство. Отказали да й дадат повече информация. Поради тази причина лелята на Сандра не е говорила с нея за сестричката й. С течение на времето споменът за сестра й избледнял и Сандра на практика забравила, че ви има.

— Ето каква е била връзката ни със Сандра — каза Карола и от очите й бликнаха сълзи. — Иска ми се да се бяхме видели поне още веднъж. Имала съм сестра, а не съм знаела нищо за нея.

Морис я прегърна.

— Роднините на Сандра с удоволствие ще се запознаят с вас.

— Аз с тях също — отвърна Карола и се усмихна. — Благодаря ви за всичко. Не мога да намеря думи, с които да ви опиша колко много означава това, което направихте за мен — каза Карола и импулсивно докосна полумесеца на верижката си. — Ще се опитам да се свържа с родителите ми във Флорида. Може би те знаят какво се е случило с моето ковчеже. Предполагам, че в двойното му дъно е имало верижка с името на Сандра.

— Възможно е — отвърна Морис.

В момента той полагаше неимоверни усилия да се въздържи да целуне жената срещу себе си. Роднините на Сандра му бяха казали някои неща и за Карстен. Те го бяха помолили да предпази Карола от този човек. Морис щеше да се погрижи и за това. Сега обаче Карола трябваше да свикне с мисълта, че е имала сестра, която е починала в Шлезвиг-Холщайн.

— Трябва да тръгвам — каза тя. — Карстен може да се е върнал от Олденбург по-рано от предвиденото.

— Пазете се, Карола.

— Разбира се, Морис.

И двамата не знаеха, че току-що са прекрачили граница, за чието съществуване дори не предполагаха. Младият принц й помогна да облече анорака си и да се качи в колата. След като седна зад волана, той я целуна по бузата.

— Ще се чуем, нали?

— Задължително — отвърна тя.

Морис затвори вратата й и се отдръпна. Въпреки дъжда и вятъра той остана на мястото си и гледаше след колата й, докато тя не се изгуби от погледа му. След това той се обърна и се качи в своята кола, която бе паркирал зад дърветата.

Карола успя да се прибере незабелязано в имението. Шумът от дъжда и все по-силният вятър заглушиха стъпките й, докато се качваше към централния вход. Тя се качи на втория етаж и тръгна към стаята си. Вървейки по коридора, Карола срещна Елизабет.

— Ти ли ми донесе ковчежето, Елизабет? — усмихната я попита тя.

Елизабет фон Холмен кимна.

— Успя ли да отвориш двойното дъно?

Елизабет кимна отново и се усмихна.

— Благодаря ти — каза Карола и докосна ръката й.

Елизабет се обърна и отиде в спалнята си.

„Иска ми се да можех да общувам с теб“ — помисли си Карола. Тя влезе в стаята си, съблече мокрите дрехи и си взе горещ душ. След това младата жена легна на леглото и се опита да се свърже с родителите си във Флорида от мобилния си телефон. Колкото и да набираше номера обаче, връзката не можеше да се осъществи.

Карола опита да се свърже с родителите си още няколко пъти, но не успя. Тя реши, че няма смисъл да набира повече и слезе в приемната. Там вече беше Дагмар фон Холмен, която седеше на дивана и разлистваше една книга.

— Какво време само, а? — каза тя, виждайки Карола. — Помолих госпожа Щол да направи чай. В това време предпочитам чай пред кафето.

— Аз също — отвърна Карола. — Може ли да се обадя на родителите си от библиотеката? С мобилния не мога да се свържа, въпреки че опитвах няколко пъти.

— Разбира се. Само че се съмнявам, че телефонът ще работи в това ужасно време — отвърна Дагмар фон Холмен и сложи книгата на масичката до себе си. — Надявам се Карстен да се прибере скоро. Не обичам да е навън и да кара в такова време.

— Той е опитен шофьор.

— Да, така е — отвърна госпожа Фон Холмен и погледна навън през затворената врата на терасата. — Няма повод за притеснения.

И в библиотеката прозорците бяха плътно затворени, но глухият тътен на бурята се чуваше отчетливо, вятърът и дъждът се удряха в стъклата на прозорците, а рафтовете с книги леко потреперваха при всеки гръм. Карола седна в креслото до масичката с телефона. Докато набираше номера, тя видя как вятърът навън огъваше вековните дървета почти до земята.

Този път имаше късмет — майка й вдигна. Карола веднага й каза за какво се обажда.

— Знаехте ли, че съм имала полусестра в Австралия? — попита тя.

— Не, мила моя, не сме знаели — отговори Мариса фон Щернберг. — Когато те осиновихме, знаехме само, че родителите ти са починали при автомобилна катастрофа, а ти си била в кома в продължения на няколко седмици. Казаха ни, че нито майка ти, нито баща ти имат роднини, които могат да предявят претенции към теб.

— Как ми се иска да се бях запознала със сестра си.

— Ако знаехме за нея, щяхме да направим всичко по силите си, за да се срещнете, Карола.

— Знам, мамо, знам — отвърна Карола. Тя й разказа за ковчежето и верижката в двойното му дъно.

— Учудих се как успях веднага да се досетя и да го отворя — каза Карола. — Все едно някаква сила водеше ръката ми в този момент.

— Не е толкова необичайно — отвърна Мариса фон Щернберг. — Когато те взехме, в куфара с нещата ти имаше и едно малко черно ковчеже, което оставихме в стаята ти заедно с другите ти вещи. Ти беше на около четири години, когато успя да отвориш двойното му дъно. В него имаше верижка с полумесец, на който пишеше „Сандра“.

— Защо не сте ми казали за това? Къде е ковчежето? А верижката? — Карола едва успяваше да овладее гласа си.

— Не знам дали си спомняш вилата ни в Бретан. Тя се запали и изгоря заради късо съединение. Това беше малко след петия ти рожден ден. Тогава бяхме на почивка във вилата, а ти беше взела ковчежето със себе си.

— Смътно си спомням за случката — замислено каза Карола. — А за ковчежето напълно съм забравила.

— Не сме говорили за инцидента след това — отвърна майка й. — Ако искаш, с татко ти можем да се върнем в Германия и да дойдем в Холмен.

— Би било добре — отвърна Карола. — Липсвате ми.

Карола още не беше затворила телефона, когато Карстен влезе в библиотеката. Той не беше съблякъл палтото си, а по челото му се виждаха мокри кичури коса.

— Майка ми каза, че си искала да говориш с родителите си спешно. Случило ли се е нещо? — попита той, свали палтото си и го остави да падне на пода.

— Ами… и да, и не — отвърна Карола. Тя не очакваше, че ще трябва да обясни на Карстен за случилото се толкова скоро и не беше готова с това, което искаше да му каже. — Жена ти ми е била полусестра. Тя…

— Умът ли си загуби? Как ти дойде наум това?

Карола събра целия си кураж. Тя знаеше, че ако му каже истината, Карстен ще се разгневи.

— Принц Фон Науенщайн се е срещнал с роднините на Сандра в Австралия. Той…

— С други думи отново си се срещала с него зад гърба ми, така ли? Как смееш да нарушаваш забраната ми? Не ти ли казах… — той се приближи до нея и й удари шамар.

Карола го погледна смаяно. Тя не можеше да повярва какво направи току-що приятелят й и почти не усети болка от удара по лицето си.

— Полудя ли? — извика тя и хвана китката му, преди да успее да я удари още веднъж.

— Аз ли съм полудял, кучко? Аз ли? — крещеше Карстен. — Същата си като Сандра! Ти ме лъжеш и мамиш от първия миг, в който ме видя! Аз ти дадох сърцето си, а ти го стъпка!

Лицето на Карстен фон Холмен беше почервеняло от ярост. Вените по челото му бяха изпъкнали, а от погледа му хвърчаха искри.

Той вече не беше мъжът, когото тя беше срещнала в Щутгарт — мъжът, който я беше запленил с чара и топлотата си.

Карстен крещеше като обезумял. Той я блъсна, освободи ръката си и посегна да я удари с юмрук.

Карола се отскубна от хватката му и избяга в най-далечния ъгъл на библиотеката. Карстен я последва, но преди да стигне до нея, чу гласа на майка си.

— Достатъчно, Карстен! — извика Дагмар фон Холмен и се изправи пред сина си. — Поведението ти е срам за семейство Фон Холмен! — каза тя и погледна към Карола. — Моля ви, отидете в стаята си, госпожице Щернберг.

Карола мина покрай тях и бързо излезе от библиотеката. Без да забележи домашната помощница и икономката, които бяха в приемната, тя се качи по стълбите към стаята си.

Карола влезе в спалнята си и затвори вратата след себе си. Тя се облегна на нея и усети, че цялата трепери. От очите й започнаха да се стичат сълзи, а сърцето й щеше да изхвръкне от гърдите й.

След няколко минути Карола успя да се успокои. Вече не трепереше и не дишаше толкова учестено. Младата жена успя да стигне до едно кресло и седна в него. Сега вече знаеше защо Сандра беше страдала от тежки депресии. Повече от ясно беше, че Карстен със своята ревност и нервни изблици беше съсипал живота й.

Тя не искаше да остане в Холмен и минута повече. Карола извади куфара и пътната си чанта от гардероба и започна да прибира дрехите си. Как можеше да е толкова сляпа? Как можа да се заблуди и да се довери на човек, който не можеше да владее собствените си постъпки?

На вратата се почука.

— Госпожице Фон Щернберг, мога ли да вляза?

— Да, госпожо Фон Холмен — отвърна Карола, дръпна резето и отвори вратата. Веднага след като Дагмар фон Холмен влезе, тя я залости отново.

Дагмар видя куфара и чантата на леглото й.

— Напълно ви разбирам, вие искате да напуснете Холмен час по-скоро — каза тя. — Въпреки това трябва да изчакате до утре. Бурята се усилва с всяка минута. Не можете да шофирате сега, това би било твърде опасно.

— Ако остана тук, рискувам живота си не по-малко, госпожо Фон Холмен — отвърна Карола. — Моля, кажете ми истината. Болен ли е Карстен?

— Не бих го нарекла болен — отговори Дагмар фон Холмен. — Той страда от болезнена ревност и става агресивен, ако някой не се съобрази с него. Предписаха му лекарства, но за съжаление не ги взема редовно.

— Значи никак не е болен — иронично отвърна Карола и се обърна към прозореца. — Добре, ще изчакам до утре сутринта. Дотогава обаче няма да излизам от тази стая.

— Накарах Карстен да вземе лекарството си. Няма защо да се боите от него поне засега.

Карола поклати глава.

— Не, не, стига ми това, което вече преживях. Сега знам на какво е била подложена Сандра и защо Елизабет обикаля къщата като сянка.

— Случилото се с дъщеря ми не е ваш проблем — хладно отговори Дагмар фон Холмен.

Карола беше прекалено ядосана и афектирана, за да не отговори на това.

— Напротив. Ако искате да помогнете на дъщеря си да излезе от затвора, в който синът ви я е вкарал, аз съм насреща.

Дагмар фон Холмен пребледня.

— Как смеете да ми говорите така? Иска ми се синът ми никога да не ви беше довеждал тук! — извика тя и дръпна резето. — Ще кажа да донесат вечерята ви горе — каза Дагмар и излезе. Карола отново пусна резето. Дали да не тръгне още сега? Дали да не пренощува в Науенщайн? Ако тръгне през гората…

Не, нямаше как да стане. В гората нямаше обхват и ако се случеше нещо… трябваше да остане в Холмен до сутринта. Тя се притесняваше, че Карстен може да я последва и да я настигне в гората, поради което предпочете да преспи залостена в Холмен.

В 19.30 часа една от домашните помощници й донесе вечерята. Карола отвори, взе таблата и залости вратата веднага щом момичето си тръгна. Тя не беше гладна, но пи малко чай. Той я постопли. Карола се опита да се свърже с Морис, но телефонът й нямаше обхват, може би заради бурята.

Часовете минаваха, а младата жена не можеше да заспи. Тя се страхуваше, че Карстен може да влезе в стаята, въпреки че беше залостила. Искаше й се никога да не го беше срещала. От друга страна покрай познанството си с него беше срещнала принц Морис и беше научила за сестра си. Въпреки преживяното, когато помисли за Морис, Карола се усмихна. Тя си спомни как той я целуна по бузата. Чувството беше прекрасно…

Младата жена задряма. В съня си тя видя голяма черна сянка, която я преследваше. Карола побягна, но сянката беше по-бърза. Тя я настигна и сложи ръка върху рамото й…

Карола извика и се събуди. Когато отвори очи, пред нея беше лицето на Карстен.

Как беше влязъл в стаята? Карола беше сигурна, че е пуснала резето.

— Не ми се прави на изненадана! — изсъска той. Гласът му Карола се премести от другата страна на леглото и скочи от него. Тя успя да стигне до вратата, преди Карстен да може да й попречи, отвори я и започна да вика за помощ.

— Викай колкото искаш — ехидно каза Карстен. — Персоналът не е в къщата, а майка ми взема приспивателни.

Той я дръпна обратно в леглото.

— Нищо няма да ти направя — каза Карстен. — Просто искам да ме изслушаш.

— Нямаме какво да си кажем.

— Мислиш ли, че ще те освободя току-така? Този път няма да допусна Морис да ме победи отново. Ако трябва, ще те заключа тук, докато се вразумиш — изхили се злобно той.

Виковете на Карола бяха събудили Елизабет. Тя влезе тихо през отворената врата и видя брат си, който стоеше до леглото на Карола. Карстен държеше ръцете на младата жена й не ги пускаше. Елизабет взе английската порцеланова фигура, която стоеше в една витрина и замахна…

Карстен усети движението на въздуха зад себе си. Той се обърна и попречи на сестра си да го удари, като в същия момент пусна ръцете на Карола. Фигурата падна на земята и се счупи на хиляди парченца. Елизабет се нахвърли на брат си.

Карола използва възможността и излезе през отворената врата. Тичайки по стълбите надолу, тя усети дъха на Карстен. Преди да успее да стигне до централния вход, той я хвана и я вдигна като перце, понасяйки я обратно към спалнята й.

Срещу тях излезе Елизабет. Лицето й беше разкървавено — брат й я беше ударил с юмрук. Той я избута от пътя си без никакво усилие и хвърли Карола на леглото.

— Моля те, Карстен, пусни ме!

Баронът взе мобилния й телефон, който беше на масичката.

— Утре ще говорим за всичко, Карола — с неочаквано спокойствие каза той. — Разбирам, че си ядосана. Всичко това е недоразумение.

Той се изхили.

— Приятни сънища — каза баронът и излезе, заключвайки вратата отвън.

Карола чу как ключалката щракна. Карстен й беше казал, че ключът от стаята й отдавна е изгубен и че в Холмен никоя стая не се заключва.

След няколко минути Карола стана и отиде в банята. Тя сякаш искаше да измие докосването на Карстен. В този момент усети, че изпитва органическа непоносимост към него. Тя намокри една хавлия и я сложи върху лицето си.

Как ли се беше вмъкнал Карстен в стаята й? Карола беше сигурна, че е залостила вратата. Резето беше пуснато, когато се събуди. Да не би в стаята да имаше тайна врата?

След няколко минути Карола вече беше намерила скритата зад картината врата. Тя обаче не можа да я отвори, защото не видя нито ключалка, нито брава. Явно се отваряше с помощта на някакъв скрит механизъм. Колкото и да го търсеше обаче, тя не успя да го намери.

Бурята вече не беше толкова силна. Карола отвори вратата на балкона. Все още валеше, но вятърът почти беше спрял. Карола се замисли дали не би могла да слезе по водосточната тръба, но като погледна надолу, се уплаши. Ако паднеше, можеше да се нарани лошо.

Гледайки през терасата, за свое учудване тя видя, че Елизабет стоеше под балкона, вперила поглед нагоре. Тя беше облечена с пижама, върху която беше наметнала дъждобран. Дали очакваше, че Карола ще излезе на балкона?

Младата жена веднага съобрази какво да направи.

— Чакай секунда — каза й тя, влезе в стаята, изпразни една тоалетна чантичка с червила и сенки и бързо написа бележка за Морис, след което отново излезе на балкона.

Карола потърси с поглед Елизабет и й хвърли чантичката. Момичето я хвана с две ръце.

— Занеси я в Науенщайн — каза колкото може по-тихо Карола, надявайки се Карстен да не гледа през прозореца на спалнята си.

Карола влезе в стаята, наметна се с едно одеяло и зарови лице в дланите си. В мислите си тя беше с Елизабет на път за Науенщайн. Карола беше радостна и благодарна, че младото момиче искаше да й помогне.

Елизабет фон Холмен стигна до замъка Науенщайн с последни сили. Въпреки дъждобрана тя беше мокра до кости и премръзнала. Елизабет подпря колелото на оградата, качи се до главния вход и натисна месинговия звънец — езика в устата на един от лъвовете до вратата.

След малко някой запали осветлението в преддверието. Едно малко прозорче до портала се отвори и от него се подаде главата на иконома.

— Госпожице Фон Холмен — извика той и веднага отвори. — Мокра сте до кости!

Елизабет му подаде чантичката и с пръст написа името на Морис във въздуха. Икономът бързо разбра за какво ставаше дума.

— Ще събудя негово височество, госпожице Фон Холмен — каза икономът, помогна й да съблече дъждобрана си, даде й едно одеяло да се завие и я сложи да седне на дивана. — Моля изчакайте тук. Сега се връщам.

Икономът изкачи стълбите, стигна до спалнята на принц Морис и почука на вратата.

Принцът се събуди от дълбокия си сън и погледна премрежено през светлината на нощната лампа.

— Какво има, Ханес? — попита принцът и се изправи.

— Госпожица Фон Холмен, искам да кажа Елизабет фон Холмен дойде в Науенщайн преди няколко минути, ваше височество. Младата дама е подгизнала. Когато й помогнах да свали дъждобрана си, забелязах, че отдолу е само по пижама. Явно някой я е ударил по лицето. Нещо се е случило в Холмен — каза икономът и подаде на принца чантичката. — Елизабет фон Холмен ми даде това.

— Ханес, събудете веднага брат ми. Шофьорът да изкара колата ми. С Кристофър трябва веднага да отидем в Холмен.

— Да събудя ли градинаря и помощниците му? Те могат да ви помогнат, ваше височество.

— Не, ще отидем само с брат ми — отвърна Морис, обличайки се. — Отидете и го събудете, Ханес!

Няколко минути по-късно двамата братя бяха в приемната на замъка Науенщайн. Икономът беше събудил домашната помощница, която се беше погрижила за Елизабет. Пред младото момиче имаше чаша горещ чай. По лицето й имаше следа от удара на Карстен.

— Ти остани в Науенщайн, Елизабет — каза принц Морис. — С Кристофър отиваме в Холмен, за да помогнем на Карола. — Елизабет поклати глава и написа „И аз ще дойда“ на листа, който домашната помощница й беше дала. „Карстен не е на себе си. Трябва да се опитам да събудя майка ми.“

— Може би ще е по-добре, ако тя дойде, Морис — каза Кристофър и се обърна към домашната помощница. — Моля подгответе една стая за гости. Всъщност нека са две. Елизабет може да реши, че не иска да остане в Холмен.

— И събудете майка ни — каза Морис. — Кажете й, че сме отишли в Холмен.

Пътят от Науенщайн до Холмен се вземаше за около петнайсет минути с кола, но в това време Морис не посмя да кара през гората. Отново беше започнало да вали много силно и чистачките не смогваха да се справят със стичащата се по предното стъкло вода.

Принц Морис спря колата под стълбите на централния вход на имението. С брат си и Елизабет слязоха от колата. Младата дама им посочи една врата, през която се влизаше в мазето на къщата.

От втория етаж към приемната се процеждаше слаба светлина. Ориентирайки се по нея, те се качиха по стълбите. Елизабет отиде до спалнята на майка си, за да я събуди.

Карола! Тя Морис и Кристофър се качиха на втория етаж. Освен тиктакането на стенния часовник в къщата цареше гробна тишина. Елизабет им беше показала къде е спалнята на Карола. Изпод вратата й се процеждаше светлина, която ги водеше.

Дебелият килим приглушаваше звука от стъпките им, но въпреки това Карстен, който дремеше в едно кресло пред стаята на Карола, ги чу и скочи.

— Как смеете да влизате в имота ми? — извика той на братята Науенщайн, след като овладя изненадата си.

— Карстен, вразуми се! — отвърна принц Морис.

— Да се вразумя? — изхили се той. — Аз съм по-разумен, отколкото си представяш. Мислиш ли, че ще ти позволя да вземеш любимата ми жена и да провалиш живота ми отново?

Карола чу гласовете, стана от леглото и заудря с юмруци по вратата.

— Заключена съм! Помогнете ми! — извика тя.

— Няма да я получите! — изкрещя Карстен и се втурна срещу двамата мъже, за да им попречи да отключат стаята. Той беше оставил ключа в ключалката, защото не очакваше някой да се притече на помощ на Карола.

Само за няколко секунди двамата братя успяха да се преборят с Карстен. Докато Кристофър го държеше, Морис бутна креслото настрани, отключи и отвори вратата. Карола се хвърли в обятията му. В този момент в коридора дойдоха Дагмар и Елизабет фон Холмен.

— Мога ли да попитам какво става тук? — възкликна Дагмар, която беше учудена да види принц Кристофър да държи сина й, а принц Морис да прегръща приятелката му.

— Синът ви ме заключи, госпожо Фон Холмен — отвърна Карола. — Погледнете Елизабет. Той я удари с юмрук в лицето.

— Елизабет не е заслужила нищо по-добро — с пяна на уста извика Карстен. — Тя искаше да помогне на Карола да избяга! — барон Фон Холмен изгледа презрително сестра си. — Първо ми открадна любовта на баща ми, а след това и твоята, майко! Като че нямаше какво по-добро да правиш от това да седиш в болницата ден и нощ! Не й стигаше това, но тя настрои и Карола срещу мен, и е мръсна интригантка!

— Елизабет не ме е настройвала срещу теб, Карстен — каза Карола. — Ти сам провали връзката ни. Ако не беше толкова мнителен и потаен, ако можеше да сдържаш ревността си…

Карстен се опита да се измъкне от хватката на Кристофър.

— Трябваше да си счупиш врата, когато падна от коня така, както бях планирал — през зъби просъска баронът, гледайки към сестра си.

Дагмар фон Холмен усети, че я обляха студени вълни. Дълбоко в себе си тя винаги беше знаела, че вината за инцидента с Елизабет е единствено и само на Карстен. Дагмар беше направила всичко възможно да помогне на сина си да се пребори с изблиците на гняв и ревност. До сватбата със Сандра изглеждаше така, сякаш той се беше справил с този проблем и майка му вярваше, че ще може отново да живее като нормален човек.

— Трябва да вземаш лекарствата си, Карстен — каза му тя. — Елизабет, моля те, донеси лекарствата на брат си. В банята му зад огледалото са.

— Искаш да ме приспиш ли майко?! — извика Карстен. — Забиваш ми нож в гърба? Предаваш единствения си син? Ти обичаш повече Морис, нали? Също като баща ми…

Елизабет се върна след няколко минути и подаде на майка си таблетките и чаша вода.

Дагмар фон Холмен взе две от тях.

— Бъди разумен, Карстен — каза тя и пъхна таблетките между устните му.

Гневът на Карстен фон Холмен изведнъж отшумя. Той глътна таблетките и отпи от водата, която майка му му даде.

— Предателка — с омраза й каза той.

Лекарствата подействаха само след няколко минути. Двамата братя Фон Науенщайн му помогнаха да слезе в приемната и го сложиха да седне в едно кресло, където да изчака идването на повикания от майка му лекар.

Карола фон Щернберг прибра и последните си неща в чантата, закопча я и седна на леглото, чакайки Морис. Младата жена беше смъртно уморена, но не можеше дори да мигне от вълнение. Тя все още не можеше да повярва, че ужасът от последните няколко часа вече е свършил. В ушите й звучаха думите на Карстен, изпълнени с омраза и ярост. Карола още веднъж се запита как е могла да се влюби в този човек.

Когато чу стъпките на Морис по коридора и го видя да влиза в стаята, лицето й се озари от усмивка.

— Благодаря много, Морис — каза Карола и стана от леглото. — Последните няколко часа бяха най-ужасните в живота ми.

— Всичко свърши, Карола, всичко свърши — отвърна Морис и силно я прегърна.

— Какво ще стане с Карстен?

— Докторът е при него. След малко ще дойде линейка, която ще го откара в психиатрична клиника. Майка му ще го придружи. Госпожа Фон Холмен ми каза, че след смъртта на Сандра тя не е смеела да отиде никъде извън имението, защото се е страхувала да не би болестта на Карстен да се влоши. Освен това се е страхувала да го остави сам с Елизабет.

— Можеше да ме предупреди по някакъв начин.

— Да, така е. За нея Карстен обаче е всичко на този свят. Тя се е надявала, че ще му повлияеш благотворно — каза Морис и нежно помилва лицето й. — Толкова се радвам, че Елизабет успя да дойде и да ни предупреди.

— Тя ще дойде ли с нас в Науенщайн?

Морис поклати глава.

— Не. Иска да остане в Холмен и да чака майка си. Тя се надява да започнат всичко отначало.

— Би било добре госпожа Фон Холмен да осъзнае, че има не само син, за когото трябва да се грижи, а и дъщеря, която с нищо не е заслужила пренебрежението й.

Морис се взря в очите й.

— А ти, Карола? Готова ли си за ново начало?

— Да. Само се надявам бързо да преодолея случилото се през последните седмици.

— Имаш цялото време на света — каза принц Морис и я целуна по челото.

Карола фон Щернберг се почувства добре дошла в замъка Науенщайн от първия момент, в който прекрачи прага му. Когато влезе, придружавана от двамата братя Фон Науенщайн, в приемната ги посрещна майка им. Тя прегърна младата дама и я увери, че в Науенщайн може и трябва да се чувства като у дома си. Принцесата придружи Карола до стаята за гости, която домашната помощница вече беше приготвила за нея. Там я очакваше не само меко легло, но и кана топъл чай и поднос с кекс и сладки.

— Ако можем да направим още нещо за вас, госпожице Фон Щернберг, само ни кажете — усмихна се принцесата. — Наспете се добре. Сигурна съм, че сте много уморена след всичко случило се днес.

— Така е, ваше височество — отвърна Карола. — Наистина се чувствам безкрайно уморена.

— Оставям те да си починеш, мило дете — усмихна се принцесата. — От цялото си сърце се радвам, че си при нас.

Карола не разопакова нещата си, които една от домашните помощници беше донесла. Тя само се съблече, облече нощницата си, отпи малко от чая и заспа.

На другата сутрин се събуди около единайсет часа. Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае къде е и какво се беше случило.

През нощта Карола беше твърде уморена, за да огледа стаята. Обзавеждането беше достойно за истинска принцеса. Стените бяха покрити със сребристи копринени тапети на тъмни райета. Огромното легло беше от XVIII век, а гардеробът беше с ориенталски мотиви. Те си подхождаха с картината, разположена над мраморната камина. На нея беше изобразен Йерусалим, потънал в облаци.

Карола стана и отиде до прозореца. От него се откриваше гледка към парка и Балтийско море. Вляво в далечината се виждаше Холмен. Поглеждайки натам, Карола усети как я побиха тръпки. Предишната вечер беше най-ужасната в живота й.

Някой тихо почука на вратата и прекъсна мислите й.

— Да, моля — каза Карола.

В стаята влезе домашна помощница — младо момиче със синя рокля и бяла престилка.

— Добро утро, госпожице Фон Щернберг — поздрави я тя. — Исках да проверя дали вече сте будна. Ако искате да вземете вана, мога да ви оставя…

— Да, с удоволствие бих се изкъпала — отвърна Карола.

— Докато сте в банята, аз мога да ви помогна да подредите багажа си — предложи Анет.

Карола щеше да откаже, но се сети, че може би в задълженията на Анет влизаше да разопакова багажа на гостите на замъка и да подрежда дрехите им в гардероба и чекмеджетата.

— Да, моля, много мило от ваша страна — усмихна се Карола.

След няколко минути младата жена влезе в старомодната вана, наслаждавайки се на топлата вода. Карола си помисли, че само гледката на Холмен в далечината я кара да изтръпва. Миналата нощ беше преживяла най-големия ужас в живота си. Вратата към спалнята беше леко открехната. Карола чуваше стъпките на Анет, която отваряше гардероба и чекмеджетата.

Когато Карола излезе от банята, закуската й беше сервирана на масата. Анет й наля кафе.

— Принц Морис пита дали се чувствате достатъчно добре, за да слезете за обяд — плахо попита момичето.

Само при споменаването на името на Морис Карола усети как през нея премина топла вълна. Той беше дошъл в Холмен заедно с брат си, за да я освободи като рицар, влизащ в битка за своята дама…

— Веднага щом закуся, ще сляза — каза Карола.

— Желаете ли още нещо, госпожице Фон Щернберг?

— Не, благодаря, Анет.

— Ако имате нужда от нещо друго, само позвънете — каза момичето.

— Разбира се — усмихна се Карола. — Благодаря за всичко.

— Моля, госпожице Фон Щернберг — отвърна Анет и излезе.

Карола взе чашата с горещо кафе и отпи. Колко хубаво беше да седи сега тук и да не се страхува, че ще я заключат или ще й посегнат. Карола още веднъж мислено се обвини, че не е разбрала какъв човек е Карстен още отначало. Тя се славеше с това, че познаваше хората, но този път очевидно беше сбъркала в преценката си. Но нямаше как да промени случилото се. Освен това, ако не беше последвала Карстен в Шлезвиг-Холщайн, нямаше да се запознае с Морис.

— Където има светлина, има и сенки — беше й казвал баща й. Колко прав беше старият банкер.

След като се нахрани, Карола включи мобилния си телефон, който беше взела от Карстен. Тя се обади първо на родителите си във Флорида, а след това и на Юта. Всички бяха шокирани от случилото се, макар че и Юта, и майка й, и баща й имаха резерви спрямо Карстен от самото начало.

— Радвам се, че все пак всичко е завършило добре — каза й Юта. — Човек не може да те остави за малко сама, като палаво дете си! — засмя се тя.

Карола щеше да позвъни на Анет, за да я заведе в приемната, но в следващия момент реши, че и сама ще намери пътя дотам. Тя излезе от стаята и тръгна по коридора към стълбите. На всеки няколко крачки спираше, за да разгледа картините, окачени по стените. В червения килим, покриващ паркета в коридора, бяха втъкани златни нишки.

Докато слизаше по стълбите, до нея дотича Лейди. Котката измяука галено и започна да се умилква в краката й. Точно както Лейди беше предвидила, Карола се наведе и я взе.

— Да не сте скрили котешка храна в дрехите си? — попита принц Кристофър, който излизаше от апартамента си. — Лейди обикновено не се сприятелява толкова бързо с хората — усмихна се той. — Как прекарахте първата си нощ в Науенщайн?

— Спах много добре, благодаря, принц Кристофър — отвърна Карола. — Благодаря за помощта.

— За мен беше удоволствие — отвърна галантно принцът.

Кристофър, Карола и Лейди слязоха долу. В приемната ги посрещна една домашна помощница. Лейди скочи от ръцете на Карола и бързо закрачи към кухнята, където я очакваше обядът й. Домашната помощница я последва.

— Мисля, че Морис би искал да поговори с вас насаме, преди да ви представи на баща ни. Той, между другото, много иска да се запознае с вас — каза Кристофър и заведе Карола в кабинета на брат си. — Оставям ви сами — каза той и излезе.

Морис я прегърна.

— Как си? — попита той и нежно повдигна брадичката й. Погледите им се срещнаха. Той я прегърна силно. — Колко се радвам, че Елизабет дойде. Не ми се мисли какво можеше да се случи…

— Благодарение на помощта ви всичко завърши добре — отвърна Карола.

— Да се поразходим — предложи принцът и отвори вратата на терасата. Тя водеше към прекрасния парк, в който ухаеше на цъфнали цветя и прясно окосена трева.

Карола разказа на младия принц как ситуацията в Холмен беше ескалирала.

— Ако не беше бурята, щях да си тръгна още предишната вечер — каза Карола и ужасена си спомни за това как Карстен се беше промъкнал в стаята й. — Какво ще стане с него?

— Днес сутринта Дагмар фон Холмен ми се обади от болницата, в която са закарали Карстен. Изглежда, че снощи той напълно е загубил разсъдъка си. Ако не стане някакво чудо, Карстен фон Холмен ще прекара остатъка от живота си в психиатрична клиника.

— Ужасно — каза Карола и усети как очите й се напълниха със сълзи. Тя беше обичала този човек и не искаше той да свърши така.

— Прадядото на Карстен по майчина линия е страдал от същото заболяване. Днес разбрах това от госпожа Дагмар фон Холмен — отвърна Морис. — Тя се обвинява, че е отказала да приеме факта, че Карстен е болен също като дядо й. Госпожа Фон Холмен знае, че е била несправедлива спрямо дъщеря си и от сега нататък е решила да бъде колкото се може по-добра майка — каза Морис и сложи ръка на рамото на Карола.

Морис видя сълзите в очите на младата жена. Той нежно я погали по лицето.

— Искам да говоря с госпожа Фон Холмен. Не знам обаче дали тя ще ме приеме.

— Ще те приеме на драго сърце — отвърна Морис. — Много съжалява за случилото се. Ако нямаш нищо против, утре тя ще дойде в Науенщайн. Между другото днес ще докарат колата ти тук.

Пред тях се издигаше висок кестен. Морис й разказа, че когато бил млад и се влюбвал в някое момиче, баща му правел по една резка в кората му.

Морис сложи ръце на раменете й и я погледна.

— Карола, искам да останеш в Науенщайн — каза той. — Баща ми от години се кани да прегледа библиотеката и да я подреди. Би ли се заела с тази задача? Аз… — той нежно погали лицето й — … аз се влюбих в усмивката ти още първия път, когато те срещнах.

— Морис… аз… не знам. До преди няколко дни мислех, че обичам Карстен… как мога да съм сигурна в чувствата си?

— Аз мога да чакам, Карола — отвърна Морис. — Аз мога да чакам — повтори той и нежно я целуна.

За такава сватба в Шлезвиг-Холщайн не бяха чували от години. Подготовката за нея беше започнала месеци по рано. Гости от цяла Европа бяха дошли, за да споделят с младоженците най-щастливия ден в живота им. Семейство Фон Науенщайн бяха избрали за церемонията църквата „Ламберти“ в Олденбург, тъй като фамилията им беше свързана с нея от столетия.

Карола беше закусила в компанията на шаферките си, сред които бяха Юта и Елизабет фон Холмен. Дизайнерката на роклята, гримьорката и фризьорката й помагаха в последните приготовления. През нощта беше започнал да вали сняг и едно от най-съкровените желания на Карола се изпълни. След церемонията принц Морис и съпругата му щяха да стигнат до замъка Науенщайн с карета.

Елизабет вече не беше срамежливо момиче, а се беше превърнала в прекрасна млада дама. Семейство Фон Науенщайн и Дагмар фон Холмен бяха възобновили приятелските си взаимоотношения. Дагмар беше сред най-почетните гости на сватбата.

Повечето от гостите вече бяха тръгнали към църквата в Олденбург. Принц и принцеса Фон Науенщайн, майката на Карола и принц Кристофър също бяха тръгнали от замъка. Шофьор с лимузина щеше да откара младата двойка до Олденбург. Карола предполагаше, че баща й вече я чака в приемната. За него беше огромна радост и чест да отведе дъщеря си до олтара.

Карола се огледа в голямото огледало на стената. Това тя ли беше наистина? Обсипаната с перли рокля, воалът, който беше предаван от поколение на поколение булки в Науенщайн и дългият шлейф я правеха да изглежда като излязла от скъпа картина на виртуозен художник.

Дизайнерката, гримьорката и фризьорката излязоха от стаята по знак на принц Морис. Той застана зад булката.

Карола се обърна към него. Погледът й светеше от радост и щастие.

— Не трябва да си тук, Морис — каза тя. — Традицията повелява да ме видиш чак в църквата.

— Исках само да ти кажа колко съм щастлив днес, Карола — усмихна се принцът и внимателно, сякаш беше от порцелан, я прегърна. — Обичам те повече от живота си. Ще се постарая този блясък в очите ти никога да не изчезне.

— Как би могъл да изчезне, когато си до мен, мили мой? Имам чувството, че съм те търсила от деня, в който съм се родила. И ето че сега те открих.

Принцът я целуна и я пусна от обятията си.

— Трябва да тръгвам, мила моя — каза той. — Ще се видим в църквата.

Той целуна ръката й и излезе от стаята.

Карола се загледа след него.

„Може ли човек да бъде толкова щастлив, колкото съм аз днес?“ — помисли си тя.

— Да, може, сестричке. Разбира се, че може — чу гласа на Сандра тя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.